Справа № 333/6751/25
Провадження № 2/333/397/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2026 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Михайлової А.В., 
за участю секретаря судового засідання Дутова В.Р.,
представника позивача     Боледзюка В.М.,
представника відповідача     Жигальцова Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Волна-2000» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Волна-2000» (далі – виконавець, позивач) звернулося до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі – замовник, відповідач) про стягнення заборгованості за договором про надання послуг у загальному розмірі 5 224 420,09 грн., з яких: 2 520 000,00 грн. – основна заборгованість за період з 01.01.2021 року по 30.06.2023 року, 1 298 128,07 грн. – пеня, 251 199,46 грн. – 3 % річних, 1 155 092,56 грн. – інфляційні втрати, а також про відшкодування понесених судових витрат. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між ними 01.01.2021 року Договору № Б-2 про надання послуг по утриманню та експлуатації бази відпочинку. За твердженням позивача, відповідно до умов цього правочину, підприємство взяло на себе зобов`язання з комплексного утримання території бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та розташованого на ній майна і об`єктів благоустрою, тоді як відповідач, будучи власником розташованого на зазначеній території житлового будинку літ. Б-2, зобов`язався щомісячно відшкодовувати 1/5 частини загальних витрат виконавця. Позивач наголошував, що у зв`язку із систематичним невиконанням замовником взятих на себе договірних зобов`язань, підприємством на адресу відповідача було направлено вимогу-повідомлення вих. № 09/06 від 09.06.2025 року (трек-номер 0100100099408) про необхідність негайного погашення боргу, яка була залишена останнім без реагування, що зумовило виникнення підстав для примусового стягнення суми основного боргу, нарахованих штрафних санкцій та передбачених законом інфляційних і компенсаційних виплат. 
Після надходження позовної заяви до суду, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з необхідністю усунення недоліків щодо повноти сплати судового збору відповідно до заявленої ціни позову. 
Після усунення позивачем зазначених недоліків, ухвалою суду від 20.08.2025 року відкрито провадження у цивільній справі № 333/6751/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання у справі на 01.10.2025 року. Одночасно цією ухвалою відповідачу було встановлено 15-денний строк з дня її вручення для подання обґрунтованого відзиву на позовну заяву. 
22.09.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення його участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
У підготовчому засіданні 01.10.2025 року, у зв`язку з технічними перешкодами та неможливістю підключення учасників процесу до системи відеоконференцзв`язку суду, розгляд справи було відкладено, наступне підготовче засідання призначено на 23.10.2025 року.
У підготовче засідання 23.10.2025 року відповідач не з`явився, відзиву на позов або заяв процесуального характеру суду не надав, про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За результатами вказаного засідання судом ухвалою від 23.10.2025 року було закрито підготовче провадження у справі № 333/6751/25 та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.11.2025 року. 
У судове засідання 19.11.2025 року з`явився представник відповідача, який зазначив, що про наявність даного судового провадження сторона дізналася випадково під час самостійного моніторингу відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки жодних матеріалів позову судом чи позивачем на адресу відповідача направлено не було. У зв`язку з цим представник відповідача заявив клопотання про надання часу для ознайомлення з матеріалами цивільної справи. 
З метою недопущення порушення процесуальних засад рівності сторін та права на захист, судом у засіданні було оголошено перерву до 05.12.2025 року для ознайомлення відповідача зі справою. 
03.12.2025 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому останній заперечив проти пред`явлених позовних вимог у повному обсязі. Позиція сторони відповідача мотивована тим, що відповідач взагалі не підписував Договір № Б-2 від 01.01.2021 року, графічний підпис у графі «Замовник» виконаний сторонньою невідомою особою без будь-яких повноважень чи доручень з боку відповідача, а розшифровка підпису в документі відсутня. Крім того, представник відповідача наголосив на відсутності доказів реальності витрат позивача та фактичного надання послуг (зокрема договорів із третіми особами-постачальниками комунальних послуг, вивезення сміття, найму прибиральників чи садівників). Відповідач зауважив на абсурдності включення до рахунків послуг із «догляду за штучним озером», яке не входить до майна бази, та зазначив, що сам наданий позивачем договір укладався на обмежений строк – з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, а автоматична пролонгація ним не передбачена, що виключає правомірність нарахування будь-якого боргу після закінчення дії угоди. Також відповідач вказав, що даний спір має виключно корпоративний характер і повинен розглядатися в порядку господарського судочинства, оскільки відповідач є співзасновником позивача із часткою 50%. Відповідачем також було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки пеня нарахована позивачем поза межами річного строку (за 4,5 роки). 
05.12.2025 року у судовому засіданні судом було оголошено перерву до 22.12.2025 року з метою надання позивачу процесуального строку для підготовки та подання відповіді на відзив. 
08.12.2025 року через систему «Електронний суд» надійшла відповідь представника позивача на відзив, у якій він заперечив проти доводів відповідача та зазначив, що відповідач умисно пропустив строк на подання відзиву. Позивач вказав, що відповідач умисно ухилявся від отримання поштової кореспонденції та рахунків, продовжував безперешкодно утримувати своє майно та користуватися інфраструктурою бази до моменту відчуження будинку 11.07.2023 року, а тому заперечення факту укладення договору є маніпулятивною спробою введення суду в оману. 
11.12.2025 року відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач зазначив, що обов`язок доказування обставин надання послуг та направлення рахунків покладено процесуальним законом саме на позивача, тоді як до позову не додано жодного первинного документа на підтвердження обсягу фактично наданих послуг чи розрахунку суми борга за кожен місяць окремо. 
У судовому засіданні 22.12.2025 року представник відповідача заявив клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи договору. Суд на місці ухвалив відкласти розгляд вказаного клопотання у зв`язку з відсутністю письмової заяви сторони про поновлення пропущеного процесуального строку для його подання. У цьому ж засіданні судом було надано вступне слово представнику позивача, який підтримав вимоги позову, після чого розгляд справи було відкладено на 26.01.2026 року. 
26.01.2026 року судове засідання відклалося за клопотанням представника позивача через тривале відключення електропостачання. Наступне судове засідання для розгляду справи по суті було призначено на 26.02.2026 року. 
26.02.2026 року судове засідання не відбулося у зв`язку з тривалим оголошенням на території Запорізької області сигналу «Повітряна тривога» та необхідністю перебування учасників процесу в укритті. Крім того, до початку засідання від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через перебування на лікарняному, у зв`язку з чим судом було призначено судове засідання на 14.04.2026 року.
У судовому засіданні 14.04.2026 року, яке проводилося судом в режимі відеоконференції за участю представників обох сторін, судом було розглянуто обґрунтування представника відповідача щодо раніше заявленого клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Заслухавши думку представника позивача, який заперечував проти експертизи, суд постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи у зв`язку з його необґрунтованістю. В судовому засіданні було оголошено перерву для переходу до судових дебатів до 07.05.2026 року. 
07.05.2026 року судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, після чого судом справу було призначено на 03.06.2026 року.
03.06.2026 року судове засідання не відбулося у зв`язку з тривалим оголошенням на території Запорізької області сигналу «Повітряна тривога» та необхідністю перебування учасників процесу в укритті. 
У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх повному задоволенні з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив. 
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю, підтримавши аргументи відзиву. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові та електронні докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
01.01.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Волна-2000» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) було укладено Договір № Б-2 надання послуг по утриманню та експлуатації бази відпочинку (далі – Договір). Факт укладення даного правочину та узгодження його умов підтверджується наявною в матеріалах справи копією Договору № Б-2 від 01.01.2021 року, а також Додатком № 1 (Перелік майна бази відпочинку) та Додатковою угодою № 4 від 01.01.2021 року до нього, які підписані уповноваженим представником виконавця (директором Кадуріним В.В.) та безпосередньо замовником.
Відповідно до пункту 2.1 Договору сторони регулюють відносини щодо утримання і експлуатації бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка розташована на земельних ділянках виконавця за адресами: м. Запоріжжя, вул. Чубанова, буд. 2 та 2-В (надалі – Територія). На Території виконавця розташоване механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, споруди, мережі та будівлі виконавця, які зазначені для обслуговування замовника та забезпечення його потреб. Складовою частиною Території за цим договором є об`єкти нерухомого майна та благоустрою, зазначені в Додатку № 1 до цього договору (надалі – Майно).
Згідно з пунктом 2.2 Договору виконавець самостійно або шляхом залучення сторонніх осіб забезпечує утримання Території, надання замовнику послуг з її експлуатації, забезпечує умови користування Майном, а замовник користується Територією та Майном, оплачує послуги виконавця і відшкодовує пов`язані з цим витрати.
Пунктом 4.1.1 Договору на виконавця покладено обов`язок організувати надання наступних послуг: утримання в належному стані та прибирання Території, господарських приміщень виконавця, які використовуються для потреб замовника; придбання, утримання, поточний ремонт обладнання та інвентаря, які використовуються для потреб замовника; санітарно-технічне обслуговування Території; обслуговування та контроль технічного стану зовнішніх мереж комунікацій; освітлення місць загального користування на Території; вивезення побутових відходів; нагляд за дотриманням порядку на Території; експлуатація Території та користування Майном за цільовим призначенням: база відпочинку.
Відповідно до пункту 4.1.4 Договору виконавець зобов`язується на власний розсуд укладати необхідні договори, вести облік і контроль за виконанням таких договорів, забезпечувати наявність документації, яка підтверджує виконання робіт, надання послуг, придбання матеріальних цінностей; наймати робочий персонал, виконавців відповідної кваліфікації, які забезпечують виконання цього договору; сплачувати всі необхідні платежі та податки, пов`язані з утриманням Території та Майна.
Порядок розрахунків регламентовано розділом 5 Договору. 
За умовами пункту 5.1 звітним періодом за цим договором є календарний місяць. Оплата здійснюється замовником на користь виконавця щомісячно в авансовій формі, не пізніше 25 числа місяця, що передує звітному, на підставі розрахунків виконавця.
Пунктом 5.2 Договору передбачено, що замовник щомісяця відшкодовує виконавцю частину загальних витрат по утриманню та обслуговуванню Території і Майна, витрат по оплаті роботи персоналу виконавця та послуг третіх осіб з водо-, тепло-, газо-, електропостачання, водовідведення, охорони, зв`язку, вивезенню сміття/відходів, ремонтних/обслуговуючих робіт тощо. Зазначені витрати виконавця підтверджуються відповідними рахунками/актами продавців товарів, постачальників послуг, виконавців робіт і підлягають оплаті замовником в розмірі 1/5 частини від суми загальних витрат виконавця, в т.ч. щодо фактично спожитих ресурсів згідно показанням облікових пристроїв і відповідно до даних первинних фінансових документів постачальників послуг.
Згідно з пунктом 5.4 Договору розрахунок розміру фактичних витрат за звітний період, зазначених в п.п. 5.2, 5.3 цього договору, здійснюється виконавцем в 5-денний термін з моменту отримання всіх підтверджуючих документів від продавців товарів, виконавців робіт, постачальників послуг. Замовнику забезпечується можливість ознайомлення з документами, на підставі яких було проведено розрахунок розміру фактичних витрат.
Відповідно до пункту 6.2 Договору у випадку прострочення замовником виконання зобов`язань, встановлених розділом 5 цього договору, замовник сплачує на користь виконавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
За умовами пункту 8.1 Договору цей договір є договором приєднання, який набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно.
Додатковою угодою № 4 від 01.01.2021 року до Договору сторони визначили, що виходячи з того, що на території виконавця розташована власність замовника - будинок літ. Б-2, сторони прийняли рішення доповнити договір наступними умовами, зокрема, в цілях цілях дотримання режиму експлуатації Території відповідно до Правил користування замовник має право отримувати допомогу від виконавця та/або на власний розсуд залучати для цього третіх осіб (п. 3.2.3).
Судом встановлено, що позивач, вважаючи свої права порушеними внаслідок несплати відповідача коштів за договором, направив на адресу ОСОБА_1 вимогу-повідомлення вих. № 09/06 від 09.06.2025 року про погашення заборгованості за період з 01.01.2021 року по 30.06.2023 року в сумі 2 520 000,00 грн. Оскільки вищезазначена вимога була залишена відповідачем без задоволення, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення вказаної суми основного боргу, а також нарахованих на неї пені в розмірі 1 298 128,07 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 155 092,56 грн. та 3% річних у розмірі 251 199,46 грн.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Волна-2000» підлягають частьковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу положень статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Нормами статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відтак, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох поєднаних між собою зобов`язань: правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; та правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.
Відповідно до положень статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Оцінюючи аргументи відповідача щодо того, що він не підписував Договір № Б-2 від 01.01.2021 року, а підпис від його імені виконано невідомою особою, суд відхиляє їх як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд зазначає, що навіть за умови оспорювання відповідачем свого підпису на письмовому тексті правочину, між сторонами фактично склалися та тривалий час існували сталі договірні відносини, які підтверджуються конклюдентними діями самого ОСОБА_1 . Відповідно до частини 2 статті 205 ЦК України, воля відповідача на отримання відповідних послуг підтверджувалася його безперешкодним користуванням інфраструктурою бази відпочинку (зокрема, регулярним проїздом через контрольно-пропускний пункт, забезпеченням охорони, прибирання території та освітлення місць загального користування) та її спільними інженерними мережами. Суд розцінює заперечення факту підписання договору як намагання уникнути майнової відповідальності за фактично спожиті послуги, оскільки реальний майновий інтерес відповідача у забезпеченні належного стану та функціонування комплексу бази був повністю задоволений. З цих же підстав ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2026 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки її ймовірний висновок не зміг би спростувати факту конклюдентного прийняття та фактичного споживання послуг відповідачем. Відтак, відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку не спростовано презумпцію правомірності Договору від 01.01.2021 року.
Отже, судом встановлено, що спірний Договір укладений належним чином, підписаний повноважними особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, є обов`язковим для сторін.
Суд також вважає безпідставними доводи відповідача про те, що даний спір має корпоративний характер та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Предметом позову є стягнення заборгованості за договором про надання послуг з утримання та експлуатації майна, укладеним між юридичною особою та фізичною особою як власником нерухомого майна. Наявність у відповідача статусу учасника підприємства-позивача із часткою у статутному капіталі не змінює цивільно-правової природи зобов`язань, що виникли з договору про надання послуг, оскільки у цих правовідносинах відповідач виступає виключно як самостійний споживач послуг та власник майна, а не як учасник юридичної особи, що реалізує свої корпоративні права чи вирішує внутрішньоорганізаційні питання товариства. Хибне тлумачення відповідачем норм процесуального права щодо розмежування юрисдикцій не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права позивача.
Щодо заперечень відповідача про закінчення строку дії Договору 31.12.2021 року та відсутність доказів фактичного користування послугами у період до 11.07.2023 року, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що останній до 11.07.2023 року залишався власником житлового будинку літ. Б-2, розташованого на території бази відпочинку позивача. Доказів звільнення майна, припинення користування інфраструктурою бази відпочинку чи відмови від отримання послуг з утримання території після 31.12.2021 року відповідачем суду не надано. Також відповідачем не надано доказів самостійного обслуговування та утримання житлового будинку літ. Б-2, розташованого на території бази відпочинку позивача, або укладення між відповідачем та постачальниками послуг відповідних договорів про надання комунальних та інших послуг щодо цього майна. Враховуючи, що відповідач продовжував володіти майном на території бази та об`єктивно споживав послуги з її утримання, охорони, освітлення та благоустрою, у нього зберігся обов`язок щодо їх оплати.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до пункту 8.4 Договору № Б-2 від 01.01.2021 року, в разі припинення цього договору Замовник зобов`язується звільнити Територію від перебування його та членів його сім`ї, третіх осіб, які використовують Територію з відома Замовника, а також належного/неналежного йому/їм майна в 5-денний термін з моменту припинення договору. Цим же пунктом 8.4 Договору сторони погодили, що у випадку невиконання/неналежного виконання цього положення Замовником, Виконавець має право стягнути з Замовника понесені у зв`язку з цим витрати, а також витрати по утриманню Майна і Території в розмірі 1/5 частини від суми загальних витрат Виконавця за період з дати припинення дії договору по день фактичного звільнення. 
Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що останній до 11.07.2023 року залишався власником житлового будинку літ. Б-2, розташованого на території бази відпочинку позивача. Доказів виконання вимог п. 8.4 Договору щодо звільнення території та вивезення належного йому майна у 5-денний строк після 31.12.2021 року відповідачем суду не надано. Враховуючи, що відповідач не виконав свій договірний обов`язок щодо звільнення території після закінчення строку дії договору та продовжував фактично володіти будинком на території бази відпочинку, в силу прямої вказівки пункту 8.4 Договору у відповідача в повному обсязі зберігся обов`язок з відшкодування позивачу 1/5 частини витрат по утриманню майна та території за період з дати припинення дії договору по день фактичного відчуження майна (11.07.2023 року).
Розглядаючи твердження відповідача про відсутність первинних фінансових документів (зокрема рахунків від водоканалу, обленерго тощо) на підтвердження надання послуг, суд відхиляє їх як такі, що не стосуються предмета даного спору. Суд погоджується з доводами позивача, що предметом позову у даній справі є стягнення не вартості індивідуально спожитих відповідача комунальних послуг за персональними приладами обліку, а погодженої сторонами 1/5 частини загальних витрат позивача на комплексне утримання та експлуатацію всього спільного майнового комплексу бази відпочинку (включаючи заробітну плату персоналу та охорони, освітлення місць загального користування, догляд за територією тощо). Водночас відсутність у відповідача прямих індивідуальних договорів із постачальниками комунальних послуг на будинок, що знаходиться на закритій території бази, об`єктивно підтверджує, що забезпечення будинку водо- та електропостачанням, водовідведенням здійснювалося саме позивачем, оскільки в іншому випадку нормальна експлуатація житлового будинку літ. Б-2 була б неможливою.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Надані позивачем рахунки на оплату № 1 – № 30 за період із січня 2021 року по червень 2023 року включно підтверджують факт щомісячного нарахування вартості наданих послуг у загальному розмірі 2 520 000,00 грн. Відповідач не надав суду доказів оплати вказаних рахунків або надсилання позивачу у встановлені строки вмотивованих письмових заперечень щодо якості чи обсягу наданих послуг, у зв`язку з чим вказана сума основного боргу підлягає стягненню судом. За таких обставин, доводи відповідача про безпідставність нарахування заборгованості за період після 31.12.2021 року прямо суперечать погодженим сторонами умовам Договору та повністю спростовуються матеріалами справи.
При цьому суд враховує сталу правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 25.06.2026 року у справі № 910/16014/23, відповідно до якої визначаючи наявність/відсутність підстав для оплати наданих послуг у випадку непідписання замовником відповідних актів чи рахунків, суд повинен виходити з доведення сторонами факту реального надання послуг. Непідписання актів приймання наданих послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання може свідчити про недобросовісність поведінки замовника, який таким чином намагається уникнути оплати цих послуг, оскільки факт оплати ставиться у залежність від підписання актів з метою настання узгодження сторонами обсягу та якості робіт. Ігнорування замовником підписання актів та/або безпідставне ухилення від прийняття наданих послуг не може бути підставою, яка звільняє його від обов`язку оплатити надані послуги. Оскільки в ході розгляду даної справи судом на основі належних доказів було повністю підтверджено факт реального надання послуг позивачем та їх споживання відповідачем, свідоме неотримання або неоплата рахунків замовником не звільняє його від обов`язку погасити заборгованість.
За таких обставин вимога позивача про стягнення основної заборгованості у розмірі 2 520 000,00 грн. є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає таке. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Разом із цим, оскільки судом встановлено факт існування договірних правовідносин та наявність неоплаченого грошового зобов`язання, до цих правовідносин правомірно застосовано положення частини 2 статті 625 ЦК України, яка прямо покладає на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, обов`язок сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. 
Перевіривши здійснені позивачем розрахунки інфляційних втрат у розмірі 1 155 092,56 грн. та 3% річних у розмірі 251 199,46 грн., суд дійшов висновку, що вони є арифметично вірними, здійснені у повній відповідності до умов Договору та вимог чинного законодавства.
Оцінюючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог про стягнення пені, суд зазначає, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року, строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Оскільки прострочення виконання зобов`язань мало місце у період дії вказаних правових режимів, строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки позивачем не пропущено, а тому заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає. При цьому посилання сторони відповідача на судову практику адміністративних судів суд визнає помилковим, оскільки вона стосується виключно процесуальних строків звернення до суду в порядку адміністративного судочинства, а не матеріального інституту позовної давності в цивільному праві.
Однак суд вважає за необхідне відмовити у задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в сумі- 1 298 128 (один мільйон двісті дев`яносто вісім тисяч сто двадцять вісім) грн. 07 коп. 
Згідно з частиною 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пунктом 6.2 Договору сторони погодили сплату пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Однак станом на 29.07.2025 року спливло більше року щодо останього дня нарахування пені, яка могла бути нарахована до цієї дати.
На підставі ст. 258 суд повинен застосувати спеціальну позовну давність до вимог про стягнення пені, оскільки позивач звернувся до суду післі спливу одного року щодо нарахованої пені, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Аналізуючи поведінку учасників справи, суд приходить до висновку, що заперечення відповідачем факту існування договірних зобов`язань за умови повного споживання послуг суперечить принципу добросовісності. Боржник, який є одночасно співзасновником юридичної особи-кредитора діяв недобросовісно, намагаючись перекласти тягар утримання власного майна на позивача. Заперечення відповідачем факту підписання договору за умови реального та тривалого споживання послуг розцінюється судом як пряме порушення принципу добросовісності та заборони суперечливої поведінки. 
Матеріалами справи підтверджується, що у тексті правочину сторони в повній мірі дійшли згоди щодо усіх його істотних умов, чітко встановивши розмір експлуатаційних витрат, їх вартість, строки, порядок нарахування та оплати. Поведінка відповідача щодо подальшого систематичного прийняття умов вказаного правочину та отримання вигоди від комплексного обслуговування його житлового будинку літ. Б-2 свідчить про те, що він як сторона договору впродовж усього спірного періоду визнавав чинність цих зобов`язань. За таких обставин відповідач є пов`язаним своїми попередніми рішеннями, діями та конклюдентними актами прийняття виконання, а тому не вправі довільно змінювати власну правову позицію згодом. Прагнення відповідача після тривалого фактичного виконання умов договору та повноцінного споживання його результатів оскаржити правочин, заперечити його обов`язковість чи уникнути оплати рахунків прямо суперечить базовому принципу добросовісності та є проявом недопустимої суперечливої поведінки в цивільному обороті.
Суд також вважає необхідним звернутися до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.08.2025 року у справі № 910/10001/24 такого змісту:
"62. Також Верховний Суд звертає увагу, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
63. Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
64. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16 зазначено, що в праві України доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи, та базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Цей висновок був застосований у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі № 461/9578/15-ц. Схожі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі № 904/6293/20.
Водночас у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі № 754/5841/17 сформульовано такий висновок:
"Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)".
Застосовуючи наведені правові висновки до обставин цієї справи, суд враховує специфічний правовий статус відповідача, який, будучи не лише власником житлового будинку на території бази відпочинку, але й учасником юридичної особи-позивача з часткою у розмірі 50% статутного капіталу товариства, достеменно розумів обсяг витрат підприємства на утримання території та інфраструктури належної позивачу бази відпочинку. Використання відповідачем процесуального та приватно-правового інструментарію (зокрема, безпідставне заперечення дійсності підпису, ігнорування виставлених рахунків у тривалих правовідносинах, маніпулювання юрисдикційністю спору) розцінюється судом як очевидне зловживання правом, спрямоване виключно на уникнення виконання грошового зобов`язання зі сплати боргу.
Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
При цьому, суд зазначає, що інші доводи учасників справи не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Волна-2000» частково.
Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.
Згідно із ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму те не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, судовий збір підлягає стягенню в повному обсязі, оскільки є меншим ніж 1 відсоток від суми задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Комунарський районний суд м. Запоріжжя –
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Волна-2000» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Волна-2000» (код ЄДРПОУ 25490962, місцезнаходження: 69118, Україна, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Чубанова, буд. 2) заборгованість за Договором № Б-2 від 01.01.2021 року у загальному розмірі 3 926 292 (три мільйони дев`ятсот двадцять шість тисяч двісті дев`яносто дві) грн. 02 коп., з яких:
- 2 520 000 (два мільйони п`ятсот двадцять тисяч) грн. 00 коп. – основна заборгованість;
- 1 155 092 (один мільйон сто п`ятдесят п`ять тисяч дев`яносто дві) грн. 56 коп. – інфляційні втрати;
- 251 199 (двісті п`ятдесят одна тисяча сто дев`яносто дев`ять) грн. 46 коп. – 3 % річних.
В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Волна-2000» (код ЄДРПОУ 25490962, місцезнаходження: 69118, Україна, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Чубанова, буд. 2) витрати по сплаті судового збору у сумі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст ухвали суду складений та проголошений о 12 год. 00 хв. 24.07.2026 року.

Суддя А.В. Михайлова