Справа № 522/15423/25-Е
Провадження 2/522/2216/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАІНИ

08 липня 2026 року       м. Одеса 
Приморський районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого - судді Науменко А.В.,
за участю секретаря судового засідання – Зелінська К.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг позивача за адресою: АДРЕСА_1 . На ім`я відповідачки відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , а 07 жовтня 2021 року укладено договір № 123462/20210902/П2 з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення без обслуговування внутрішньобудинкових систем.
Позивач посилався на те, що послуги надавалися належним чином, однак відповідачка оплачувала їх не в повному обсязі, внаслідок чого за період з 01 січня 2021 року по 30 квітня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 9 849,58 грн. На підтвердження заявленої суми до позовної заяви додано обґрунтований розрахунок за особовим рахунком № НОМЕР_1 .
Також у позові зазначено, що судовий наказ про стягнення заборгованості, виданий 11 квітня 2023 року у справі № 522/4666/23, було скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року, у зв`язку з чим позивач звернувся за захистом права в позовному провадженні.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
23 вересня 2025 року представник відповідачки - адвокат Лисевич С.В. подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав повністю.
У відзиві зазначено, що наданий позивачем розрахунок містить помилкові відомості щодо щомісячного обсягу споживання. Відповідачка вказала, що в її квартирі встановлено засіб розподільного обліку холодної води моделі ЛК-15Х, заводський № 8067584, показання якого передавалися позивачу.
На підтвердження заперечень відповідачкою подано фотографії показань лічильника за 2021 рік, роздруківки сторінок особистого кабінету споживача з історією показань за періоди 01.12.2020-01.08.2021, 22.10.2021-22.04.2022, 24.06.2022-02.03.2023, а також таблицю розбіжностей між показаннями засобу розподільного обліку та відомостями, включеними позивачем до розрахунку.
Згідно із зазначеною таблицею за періоди з 01 лютого 2021 року по 28 лютого 2022 року та з 01 травня 2022 року по 30 червня 2022 року позивачем було враховано обсяг послуг, який на 322,192 куб. м перевищував обсяг, визначений за показаннями квартирного лічильника.
Відповідачка також зазначила, що показання її лічильника станом на 26 січня 2021 року становили 554,409 куб. м, а станом на 05 вересня 2025 року - 904,157 куб. м, тобто фактичне споживання за цей проміжок часу становило 349,748 куб. м. Водночас сума щомісячних обсягів, відображених у розрахунку позивача за період з 01 січня 2021 року по 30 квітня 2025 року, становить 702,475 куб. м.
На думку відповідачки, подвійне фактичне збільшення обсягу призвело до неправильного зарахування її щомісячних платежів та штучного формування боргу. У зв`язку з цим відповідачка просила у задоволенні позову відмовити та покласти на позивача понесені нею судові витрати.
У січні 2026 року представник позивача подав додаткові пояснення. Позивач послався на частину третю статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та пункт 2 розділу XII Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315.
Позивач стверджував, що різниця між показаннями вузла комерційного обліку будинку та сумою показань вузлів розподільного обліку підлягає розподілу між споживачами, а тому нарахування з урахуванням розподілу показань загальнобудинкового вузла обліку відповідають законодавству.
Разом із додатковими поясненнями позивач подав довідку за обсягами на особовий рахунок та детальний квартирний помісячний звіт щодо балансових і небалансових обсягів споживачів за період із січня 2021 року по листопад 2025 року.
У судовому засіданні 01 квітня 2026 року представник позивача пояснив, що значні перевищення обсягів, на які посилається відповідачка, пов`язані з урахуванням п`яти осіб, зазначених у договорі як мешканці квартири, при розподілі загального обсягу споживання у будинку.
05 травня 2026 року представник відповідачки подав клопотання з додатковими поясненнями.
У цих поясненнях відповідачка наголосила, що кількість осіб може використовуватися як розрахунковий показник для приміщень, не оснащених вузлами розподільного обліку, тоді як її квартира оснащена справним індивідуальним лічильником, показання якого систематично передавалися виконавцю послуг.
Відповідачка звернула увагу на те, що поданий самим позивачем детальний квартирний помісячний звіт у спірні місяці відображає нульове значення небалансу, віднесеного на її квартиру, а обсяг споживання з урахуванням небалансу у відповідній графі збігається з показаннями квартирного засобу обліку.
За твердженням відповідачки, у період із січня 2021 року по листопад 2025 року детальний звіт містить лише один випадок позитивного небалансу у вересні 2022 року: загальний небаланс по будинку - 20,312 куб. м, частка, віднесена на квартиру відповідачки, - 1,155 куб. м.
Водночас обґрунтований розрахунок та довідка за обсягами містять однакові, але істотно завищені щомісячні обсяги за спірний період, які не відповідають ані показанням лічильника, ані даним детального звіту.
Відповідачка навела розрахунок вартості зайво врахованого обсягу за тарифами відповідних періодів. За її розрахунком вартість зайво нарахованих послуг водопостачання та водовідведення становить 10 075,06 грн, що на 225,48 грн перевищує заявлену до стягнення суму.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам сторін та поданим доказам у їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
Між сторонами існують правовідносини з надання та споживання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 . Наявність договірних відносин, відкриття особового рахунку № НОМЕР_1 та фактичне отримання відповідачкою послуг сторонами не заперечуються.
Предметом спору є правильність визначення обсягу наданих послуг, зарахування здійснених платежів та, як наслідок, наявність заборгованості у заявленому розмірі 9 849,58 грн.
Відповідно до статей 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати виконання обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Обов`язок споживача з оплати кореспондує обов`язку виконавця довести обсяг фактично наданої послуги та правильність проведених нарахувань.
Частиною третьою статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що у будівлях, усі приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку питної води, загальний обсяг спожитої у будівлі води, за виключенням обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби, розподіляється між споживачами відповідно до показань вузлів розподільного обліку. Різниця між показаннями вузла комерційного обліку та сумою показань вузлів розподільного обліку розподіляється відповідно до затвердженої Методики.
Методика, затверджена наказом № 315 від 22 листопада 2018 року, передбачає визначення обсягу небалансу як різниці між загальним обсягом, визначеним за вузлом комерційного обліку, та сумою обсягів, визначених за вузлами розподільного обліку і на загальнобудинкові потреби. Розподіл такого небалансу має бути відображений у розрахункових документах та ґрунтуватися на конкретних вихідних показниках відповідного розрахункового періоду.
Саме по собі посилання виконавця на можливість розподілу небалансу не звільняє його від доказування факту виникнення різниці, її загального розміру, вихідних показань комерційного та розподільних вузлів обліку, формули розподілу, частки конкретного споживача та відображення результатів такого розподілу в особовому рахунку.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом статей 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними - докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми - докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 638/11589/15-ц та від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18 зазначав, що при вирішенні спорів про стягнення плати за житлово-комунальні послуги визначальними є встановлення факту надання послуг конкретному споживачеві та перевірка правильності розрахунку заборгованості.
У постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 755/292/22 Верховний Суд виходив з того, що за наявності встановленого та придатного до експлуатації індивідуального засобу обліку обсяг спожитої послуги визначається за його показаннями, крім прямо передбачених законом випадків, які повинні бути належним чином доведені виконавцем.
Наданий позивачем обґрунтований розрахунок є внутрішнім документом виконавця послуг. Він може бути доказом у справі, однак не має наперед встановленої сили та підлягає перевірці у взаємному зв`язку з первинними відомостями обліку, показаннями засобів обліку, платіжними документами та іншими матеріалами.
Судом установлено, що щомісячні обсяги у розрахунку позивача за спірні періоди істотно перевищують показання квартирного засобу обліку. Загальна різниця, наведена відповідачкою у таблиці розбіжностей, становить 322,192 куб. м. Позивач не надав власного помісячного спростування цієї таблиці та не вказав, які саме арифметичні або документальні помилки в ній допущені.
Подані відповідачкою фотографії та роздруківки особистого кабінету узгоджуються між собою за послідовністю показань. Позивач не заявляв про несправність, непридатність, порушення пломбування або неналежну повірку квартирного лічильника у відповідні періоди та не надав актів, які б свідчили про неможливість використання його показань.
Посилання представника позивача на проживання у квартирі п`яти осіб саме по собі не пояснює включення до особового рахунку обсягів, що в декілька разів перевищують показання справного засобу розподільного обліку. Позивач не довів, що квартира відповідачки належала до приміщень, для яких обсяг мав визначатися за кількістю осіб, або що в спірні місяці існували інші передбачені Методикою підстави не застосовувати показання лічильника.
Вирішальне значення для оцінки доводів сторін має детальний квартирний помісячний звіт, поданий самим позивачем. За даними цього звіту у спірні періоди обсяг небалансу, віднесений на квартиру відповідачки, дорівнював нулю, а обсяг споживання з урахуванням небалансу відповідав показанням квартирного засобу обліку.
Таким чином, власний детальний звіт позивача не підтверджує його пояснення про те, що спірне перевищення виникло внаслідок законного розподілу різниці за загальнобудинковим вузлом обліку. Навпаки, цей документ суперечить обґрунтованому розрахунку та довідці за обсягами, в яких за ті самі місяці зазначено інші, істотно більші величини.
Суд враховує, що у вересні 2022 року детальний звіт дійсно відображає позитивний небаланс по будинку в розмірі 20,312 куб. м та частку квартири відповідачки у розмірі 1,155 куб. м. Однак цей окремий епізод не пояснює завищення за попередні спірні місяці на 322,192 куб. м і не підтверджує заявленої суми боргу.
Позивач не надав суду повного помісячного алгоритму формування заявленої заборгованості із зазначенням початкового та кінцевого сальдо, фактичних показань лічильника, обсягу небалансу, частки відповідачки, тарифу, нарахування, оплати та порядку її зарахування. За наявності взаємно суперечливих документів така відсутність не може бути усунута припущенням про правильність даних особового рахунку.
Розрахунок відповідачки про вартість зайво врахованого обсягу у сумі 10 075,06 грн додатково вказує на істотність виявлених розбіжностей. Позивач не подав контррозрахунку та не довів, що після виключення непідтверджених обсягів у відповідачки зберігається борг у сумі 9 849,58 грн або в будь-якому іншому визначеному розмірі.
Сам факт існування договірних відносин та фактичного споживання послуг не є достатнім для стягнення довільно визначеної суми. У разі оспорювання розрахунку виконавець повинен довести кожну складову заявленої заборгованості належними, достовірними та взаємно узгодженими доказами, чого у даній справі зроблено не було.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у сукупності.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими судом.
Таким чином, суд повно та всебічно встановивши обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, приходить до висновку, що позивачем не доведено правильність визначення обсягу послуг у спірні періоди та існування заборгованості відповідачки у заявленому розмірі.
За таких обставин позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг задоволенню не підлягають.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню за рахунок відповідачки не підлягає.
Питання щодо витрат відповідачки на професійну правничу допомогу, яке не відображене у проголошеній 08 липня 2026 року резолютивній частині рішення, може бути вирішене судом у порядку статті 270 ЦПК України на підставі поданих учасниками доказів та заяви про ухвалення додаткового рішення.
На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя        А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 15.07.2026 року.

Суддя        А.В. Науменко

08.07.26