Справа № 161/16865/24 
Провадження № 2/161/1762/26

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області
у складі: головуючого судді Шестерніна В.Д.
за участю секретаря Мельник А.В.

прокуророра - Богун Н.О.,
представника ГУ Держгеокадастру у Волинській області - Кушнікової К.М.

розглянувши в приміщенні суду цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Мацюка Сергія Ярославовича в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки та права приватної власності, повернення земельної ділянки,-
встановив:

І.Короткий зміст позовних вимог
20.09.2024 прокурор звернувся в суд із зазначеним позовом.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації від 12.12.1995 №213 «Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду області» утворено загальнозоологічний заказник місцевого значення «Гнідавське болото» площею 116,6 га, який на даний час розташовується в межах землеволодіння Луцької міської територіальної громади (площею 53,0 га) та Боратинської сільської об`єднаної територіальної громади Луцького району (площею 63,6 га).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 29.10.2020 №3-7218/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 1,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0722880700:05:000:6186.
На підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2024 ОСОБА_1 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_2 , який на сьогодні є її зареєстрованим володільцем.
Вказана земельна ділянка розміщена на території заказника місцевого значення «Гнідавське болото» (в межах землеволодіння Боратинської сільської об`єднаної територіальної громади Луцького району), належить до земель природно-заповідного призначення, не могла передаватися у приватну власність, а тому підлягає поверненню Боратинській сільській раді.
Враховуючи викладене, посилаючись на приписи Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України», прокурор просив суд:
- визнати недійсним наказ № 3-7218/15-20-СГ від 29.10.2020 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення»;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки №НТМ 553443 від 10.07.2024, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- усунути перешкоди у здійсненні Боратинською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,00 га з кадастровим номером 0722880700:05:000:6186 шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського районного приватного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.07.2024, індексний номер 74059790;
- усунути перешкоди Боратинській сільській раді у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 0722880700:05:000:6186, площею 1,00 га, шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі;
- зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 1,00 га з кадастровим номером 0722880700:05:000:6186 Боратинській сільській раді.

ІІ.Стислий виклад позиції відповідача
Позиція Головного управління Держгеокадастру у Волинській області
10.10.2024 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - Головне управління) через систему «Електронний суд» подало відзив на позовну заяву, який мотивувало тим, що відповідно до розробленої ФОП ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, 13.12.2016 внесено до Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної форми власності площею 14,9928 га з присвоєнням кадастрового номеру 0722880700:05:000:6167.
06.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,00 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області в межах земельної ділянки площею 14,9928 га з кадастровим номером 0722880700:05:000:6167.
Наказом Головного управління від 08.11.2019 №3-2440/15-19-СГ відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі №140/1556/20 визнано протиправною та скасувано відмову Головного управління у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, зобов`язано Головне управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.11.2019 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
На виконання цього рішення суду Головним управлінням прийнято наказ від 24.07.2020 №З-5344/15-20-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» ОСОБА_1 .
В подальшому, на підставі розробленої документації із землеустрою до Державного земельного кадастру було внесено відомості про земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1,00 га з присвоєнням кадастрового номеру 0722880700:05:000:6186.
Наказом Головного управління від 29.10.2020 №З-7218/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,00 га (кадастровий номер 0722880700:05:000:6186), в тому числі сіножаті площею 1,00 га, з них в охоронній зоні (вздовж) об`єкта енергетичної системи) площею 0,2908 га, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів Боратинської сільської ради (Боратинської територіальної громади) Луцького району Волинської області.
В жодній вищезазначеній документації із землеустрою не зазначені відомості про розташування заказника місцевого значення «Гнідавське болото». Відповідно до наявних картографічних матеріалів землевпорядкування, в тому числі попередніх років, зокрема проекту встановлення адміністративних меж Боратинської сільської ради та проекту щодо встановлення та зміни меж населених пунктів Боратинської сільської ради, межі заказника місцевого значення «Гнідавське болото» не зазначено.
На офіційному веб-сайті Держгеокадастру в розділі «Публічна кадастрова карта України» адміністратором Державного земельного кадастру - ДП «Центр державного земельного кадастру розміщено інформаційний шар «Природно-заповідний фонд» згідно з даними, наданими Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України. Інформаційний шар «Природно-заповідний фонд» підключений та відображається на офіційному вебсайті Держгеокадастру у розділі «Публічна кадастрова карта» з 14.09.2023. Його створено з метою збереження та охорони об`єктів природно-заповідного фонду, відкриття для широкого загалу даних про такі території та місце їх орієнтовного розташування, а також для надання можливості державним кадастровим реєстраторам, враховувати таку інформацію при прийнятті рішення про реєстрацію земельної ділянки. Як правило, дані, отримані від Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, які відображені в інформаційному шарі «Природно-заповідний фонд», не відповідають основним вимогам відомостей, що вносяться до Державного земельного кадастру, отже, не ідентифікують об`єкт природно-заповідного фонду (вид, межі, режим використання об`єкта, власника, розпорядника, категорію цих земель тощо). Водночас відомості про території та об`єкти природно-заповідного фонду повинні вноситися до Державного земельного кадастру у формі обмежень у використанні земель та земельних ділянок. При цьому відомості про межі майже всіх об`єктів, які містяться в інформаційному шарі «Природно-заповідний фонд», не відповідають відомостям Державного земельного кадастру про межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду, внесених відповідно до Закону в формі обмежень у використанні земель. Правовий статус земель, їх правовий режим, умови відведення та використання не можуть бути встановлені на підставі відомостей інформаційних шарів Державного земельного кадастру, оскільки це прямо суперечить вимогам зазначених вище статей 5 та 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Відомості про об`єкт природно-заповідного фонду «Гнідавське болото» до Державного земельного кадастру не внесені. Межі заказника місцевого значення «Гнідавське болото» відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі не встановлено. Враховуючи зазначене вище, наказ Головного управління від 29.10.2020 № З-7218/15 20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» прийнятий згідно з нормами чинного законодавства та не підлягає скасуванню.
Наказ про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 є ненормативним актом суб`єкта владних повноважень, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Визнання незаконним та скасування цього наказу не є належним способом захисту.
Належним способом захисту є позов про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Однак, Головне управління не є належним відповідачем за таким позовом. Таким є особа, за якою зареєстроване право власності на земельну ділянку.
Для скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі також необхідні правові підстави.
Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позиція ОСОБА_1 .
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Позиція ОСОБА_2 .
26.11.2024 адвокат Андрусяк І.В. в інтересах ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 12.12.1995 №213 «Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду області» в силу закону не могло вважатися нормативно-правовим актом, за яким регулюється правовий статус земель, воно вичерпало свою дію, так і не створивши належних правових наслідків, не є підставою для оголошення певних територій об`єктами природно-заповідного фонду, зокрема заказниками, а створювало лише передумови для «розгортання» подальшої процедури такого оголошення в порядку, визначеному законодавством України, та в жодному випадку не може бути основою для позбавлення права приватної власності.
Частина заказника «Гнідавське болото», яка мала б знаходитися на території Боратинської сільської об`єднаної територіальної громади, так і не була сформована, її межі не було винесено в натурі, не проведено топографо-геодезичної зйомки для подальшого внесення відповідної інформації до Державного земельного кадастру з присвоєнням земельній ділянці кадастрового номеру. Відсутність цих обставин унеможливлює доведення накладання земельної ділянки на територію заказника.
Дії службових осіб Головного управління Держгеокадастру у Волинській області щодо надання у власність фізичним особам земельних ділянок за межами Боратинської сільської ради на території заказника «Гнідавське болото» слід оцінювати, в тому числі, в аспекті принципу «належного урядування». Подання цього позову слід вважати втручанням держави в право особи на мирне володіння майном, гарантоване Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

III.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу
Ухвалою суду від 13.09.2024 за заявою прокурора до пред`явлення позову вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на спірну земельну ділянку (том 1, а.с. 210-211).
Ухвалою суду від 27.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (том 1, а.с. 113).
Протокольною ухвалою суду від 04.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (том 2, а.с. 90-91).
Боратинська сільська рада подала клопотання про розгляд справи за відсутності її представника, при вирішенні спору покладалася на розсуд суду (том 1, а.с. 205).
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Представник відповідача адвокат Андрусяк І.В. подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача (том 3, а.с. 218-219).
Процесуальні перешкоди для розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, відсутні.
Протокольною ухвалою суду від 01.07.2026 відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 10.07.2026.

ІV.Фактичні обставини справи
Розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації від 12.12.1995 №213 «Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду області» на базі цінного природного болота, що заростає очеретом, рогозом, осокою, залишків стариць р. Стир - місця мешкання та розмноження цінних рідкісних видів тварин, занесених до Червоної книги України: видри річкової, горностая, луня польового, місця концентрації зимуючих тварин, утворено загальнозоологічний заказник місцевого значення «Гнідавське болото» площею 116,6 га (далі - заказник «Гнідавське болото») (том 1, а.с. 24-28).
На момент створення заказник «Гнідавське болото» розташовувався: в межах міста Луцька - площею 53 га (Луцьке міське виробниче управління комунального господарства) та в межах Луцького району - площею 63,6 га (радгосп «Боратин» 63,6 га).
На даний час заказник «Гнідавське болото» розташовується в межах землеволодіння Луцької міської територіальної громади (площею 53,0 га) та Боратинської сільської об`єднаної територіальної громади Луцького району (площею 63,6 га).
Міністерством охорони навколишнього природного середовища України 15.01.1996 дослідному господарству «Боратин», УЖКГ м. Луцька в межах території дослідного господарства «Боратин» (63,6 га) та управління житлово-комунального господарства м. Луцька (53 га) видано охоронне зобов`язання №205 (том 1, а.с. 36).
Згідно з оформленим охоронним зобов`язанням №205 від 15.01.1996 територія заказника «Гнідавське болото» була передана під охорону Управлінню житлово-комунального господарства м. Луцька (пізніше - Комунальному підприємству «Парки та сквери м. Луцька») - площею 53 га, та Дослідному господарству «Боратин» (пізніше - Боратинській сільській раді) - площею 63,6 га) (том 1, а.с. 36-39).
12.01.1996 держуправління екологічної безпеки у Волинській області затвердило Положення про загальнозоологічний заказник місцевого значення «Гнідавське болото» на території Луцького району та міста Луцька Волинської області (том 2, а.с. 57-58).
Наказом управління екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації 04.04.2019 №24 затверджено Положення про загальнозоологічний заказник місцевого значення «Гнідавське болото» на території міста Луцька Волинської області (том 1, а.с. 31-35).
Згідно з п. 3.1 вищевказаного Положення про заказник на його території обмежується або забороняється будь-яка діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим цим Положенням, зокрема будь-яке порушення грунтового покриву, передача у господарське використання, оренду, надання земельних ділянок під забудову.
В листі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №11/11-02/4594-24 від 13.12.2024 зазначено про те, що відповідно до Переліку територій та об`єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2024 у Волинській області обліковується загальнозоологічний заказник місцевого значення «Гнідавське болото». Рішення щодо його скасування до Міндовкілля не надходили (том 2, а.с. 56).
В листі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №29-3-0.2-25/2-25 від 13.01.2025 зазначено про те, що відомості про територію загальнозоологічного заказника «Гнідавське болото» в межах Боратинської сільської ради до Державного земельного кадастру не внесені, а в межах Луцької міської ради - внесені 22.06.2023 та 14.07.2023 (том 1, а.с. 69).
06.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відповідно до статті 25 Закону України «Про землеустрій» щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,00 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, в межах норм безоплатної приватизації (том 2, а.с. 26).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 у справі №140/3334/19, яке набрало законної сили 18.02.2020, визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Держгеокадастру у Волинській області у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Боратинської об`єднаної територіальної громади Луцького району Волинської області, надану наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 08.11.2019 №3-2440/15-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.11.2019 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,00 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні (том 3, а.с. 4-7).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі №140/1556/20, яке набрало законної сили 07.08.2020, визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Держгеокадастру у Волинській області у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Боратинської об`єднаної територіальної громади Луцького району Волинської області, надану наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 24.02.2020 №3-1629/15-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.11.2019 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,00 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні (том 3, а.с. 8-12).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 29.10.2020 №3-7218/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,00 га, в тому числі сіножаті площею 1,00 га, з них в охоронній зоні навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи) площею 0,2908 га, кадастровий номер 0722880700:05:000:6186, для ведення особистого селянського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення (том 1, а.с. 92).
Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку була проведена 25.11.2020 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волінської області Рачковою Тетяною Олександрівною (інформаційна довідка №389824236 від 06.08.2024, том 1, а.с. 93).
ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, посвідчений 10.07.2024 приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач Ориславою Романівною, зареєстрованим в реєстрі за №3795, на підставі якого до покупця перейшло право власності на вказану земельну ділянку (том 1, а.с. 94-95).
Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку була проведена 10.07.2024 цим же приватним нотаріусом (інформаційна довідка №389824236 від 06.08.2024, том 1, а.с. 93).
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №8753 від 17.04.2024 земельна ділянка з кадастровим номером 0722880700:05:000:6186 повністю розташована в межах загальнозоологічного заказника місцевого значення «Гнідавське болото» (том 1, а.с. 59-76).
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №1304 від 20.05.2025:
- відповідно до наданих на дослідження матеріалів неможливо визначити розміщення, поміж інших, земельної ділянки з кадастровим номером 0722880700:05:000:6186 в межах загальнозоологічного заказника місцевого значення «Гнідавське болото»;
- відповідно до наданих на дослідження матеріалів земельна ділянка з кадастровим номером 0722880700:05:000:6186 не накладається на земельну ділянку загальнозоологічного заказника місцевого значення «Гнідавське болото» станом на 15.08.2017, оскільки відомості до державного земельного кадастру про загальнозоологічний заказник місцевого значення «Гнідавське болото» в межах Боратинської сільської ради, як про земельну ділянку, так і про режимоутворюючий об`єкт, не були створені та внесені станом на вказану дату (том 2, а.с. 150-158).
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою Рівненського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №761-Е від 17.03.2025:
- копія «Проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності гр. ОСОБА_1 , загальною площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області» та її затвердження не відповідає вимогам земельного законодаства;
- згідно координат загальнозоологічного заказника місцевого значення «Гнідавське болото», наданих Державним підприємством «Центр Державного земельного кадастру», та згідно каталогу координат земельної ділянки гр. ОСОБА_1 , що наявний у копії «Проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності гр. ОСОБА_4 загальною площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області», існує накладання земельної ділянки з кадастровим номером 0722880700:05:000:6186 площею 1,0000 га на землі загальнозоологічного заказника місцевого значення «Гнідавське болото». Площа накладання становить 1,0000 га (том 2, а.с. 213-230).

V.Мотиви суду та застосоване законодавство
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі №567/3/22).
Щодо підстав для представництва інтересів держави
У випадку, якщо представництво інтересів держави в суді здійснює прокурор, суд має перевірити підстави для такого представництва.
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України).
ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia), заява № 42454/02, § 35).
За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 6 липня 2021 року у справі №911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 80) та інші).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 27)).
Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 82)).
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
З наведеного можна виснувати, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункт 45)). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 37)).
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункти 38-39)).
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункт 40)).
Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункт 43)).
У позовній заяві прокурор вказав, що у нього є підстави для звернення до суду, бо Боратинська сільська рада цього не зробила. На його думку, порушення інтересів держави полягало в тому, що у власність конкретної фізичної особи була незаконно передана (однак через свою обмежену оборотозданість не могла бути передана) земельна ділянка, яка розташована в межах території заказника «Гнідавське болото», що належить до земель природно-заповідного фонду.
Листом від 06.08.2024 №53-7127вих-24 Луцька окружна прокуратура поінформовала Боратинську сільську раду про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства щодо незаконності вибуття частини земель заказника «Гнідавське болото» (земель природно-заповідного фонду) та просила повідомити чи вживалися нею будь-які заходи позовного характеру щодо повернення таких земель (або вказати причини бездіяльності) (том 1, а.с. 99).
Боратинська сільська рада у відповідь повідомила, що таких заходів не вживала, бо не володіла інформацією про перебування в приватній власності конкретних земельних ділянок в межах території заказника «Гнідавське болото», а про такі порушення дізналася з листа органу прокуратури. Вона також не висловилася про те, що самостійно звернеться до суду з належним позовом, а навпаки повідомила про відсутність у неї заперечень щодо представництва інтересів в суді органом прокуратури (том 1, а.с. 100).
Відтак, суд вважає, що прокурор виконав вимоги процесуального закону, визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив.
Отже, прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави. З цих мотивів суд залишає без задоволення клопотання відповідача Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про залишення позову без розгляду (том 1, а.с. 121-129).
Щодо статусу спірної земельної ділянки
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (далі - Закон №2456-XII) до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва.
Згідно з ст. 25 Закону №2456-XII заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.
Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).
Статтею 7 Закону №2456-XII передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до статті 9 Закону №2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону №2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ч. 1 ст. 81 ЗК України).
Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
До особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (ч. 1 ст. 150 ЗК України).
Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пункті «г» частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України (ч. 2 ст. 150 ЗК України).
Системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (див. п. 7.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №554/10517/16).
За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків.
Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0722880700:05:000:6186 розташована в межах загальнозоологічного заказника місцевого значення «Гнідавське болото» (в межах землеволодіння Боратинської об`єднаної територіальної громади). Заказник належить до земель природно-заповідного фонду. Така земельна ділянка (категорія особливо цінних земель) не могла бути передана в приватну власність. Головне управління Держгеокадстру у Волинській області протиправно розпорядилося нею, а тому наказ від 29.10.2020 №3-7218/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» є незаконним. В подальшому на підставі цього наказу відповідач ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельну ділянку, а через майже 4 (чотири) роки на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2024 відчужив її на користь відповідача ОСОБА_2 . Останній також зареєстрував за собою право власності на цю земельну ділянку. Попри це право власності територіальної громади на вказану земельну ділянку не припинилося і до фізичних осіб-відповідачів не перейшло.
Суд не приймає аргументи відповідачів:
- про те, що заказник «Гнідавське болото» не був створений. Цей аргумент спростовується встановленими судом фактичними обставинами, які підтверджуються доказово (розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 12.12.1995 №213 «Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду області, том 1, а.с. 24-28, лист Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №11/11-02/4594-24 від 13.12.2024 (том 2, а.с. 56). В цьому аспекті суд не приймає як доказ висновок науково-правової експертизи від 17.09.2024 (том 1, а.с. 224-233), оскільки він не стосується аналогії права (закону) та змісту норм іноземного права (ч.ч. 1, 2 ст. 114 ЦПК України, див. постанову Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20);
- про те, що межі заказника «Гнідавське болото» не були виділені в натурі. Всі учасники справи, які брали участь в судових засіданнях, погодилися з тим, що межі заказника «Гнідавське болото» не були виділені в натурі ні на момент передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , ні на момент розгляду справи судом (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Але це не спростовує того, що спірна земельна ділянка розміщується на території заказника «Гнідавське болото».
Верховний Суд у постановах від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16, від 26.02.2020 у справі №911/3315/17, від 07.10.2020 у справі №910/2323/18, від 16.09.2022 у справі №752/3090/19, від 15.02.2023 у справі №734/1560/20, від 27.09.2023 у справі №621/394/20, від 23.07.2024 у справі №621/1372/20, від 17.09.2024 у справі №910/10049/22, від 09.10.2024 у справі №621/989/20 зробив висновки про те, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що відповідає частині четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», при цьому неоформлення земель під об`єктом природно-заповідного фонду не змінює його цільового призначення як земель, віднесених до земель природно-заповідного фонду, та не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.
Щодо способу захисту прав
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (підпункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року у справі №911/3135/20 (підпункт 8.47)).
Прокурор заявив, поміж інших, вимогу про визнання недійсним наказу №3-7218/15-20-СГ від 29.10.2020 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення».
На підставі цього наказу право власності на спірну земельну ділянку набув відповідач ОСОБА_1 . Цей наказ не стосується останнього набувача земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 . Визнання недійсним (незаконним) чи скасування цього наказу не може призвести до відновлення прав територіальної громади (див. п.п. 7.51-7.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №554/10517/16).
Отже, суд вважає, що такий спосіб захисту не є належним і в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити саме з цих підстав. Суд приймає відповідний аргумент Головного управління Держгеокадстру у Волинській області.
Щодо втручання в право на мирне володіння майном
Прокурор пов`язував порушення інтересів держави на спірну ділянку протиправністю її вибуття із комунальної власності. Метою позову є повернення об`єкта права власності (земельної ділянки) у володіння власника. Зміст позову становить вимога про повернення земельної ділянки, яка перебуває у чужому володінні іншої особи (відповідача ОСОБА_2 ) незаконно.
Заволодіння спірною земельною ділянкою відбулося на підставі наказу від 29.10.2020 №3-7218/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» шляхом надання її у приватну власність ОСОБА_1 , який відчужив її за оплатним договором ОСОБА_2 .
Тобто, ОСОБА_2 є особою, яка не була учасником відносин з безоплатного (та, за встановлених судом обставин, безпідставного) відчуження земельної ділянки з комунальної власності, а набув право власності на неї за відплатним договором.
За практикою ЄСПЛ, рішення суду, яким приватна особа позбавляється права власності, може бути визнаним актом втручання у право мирно володіти своїм майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а порушення цього конвенційного права пов`язується саме з фактом позбавлення власності, а не із способом задоволення такої вимоги держави - витребування (за віндикаційний позовом) чи повернення відповідного майна (за негаторним позовом).
Отже, в цій справі важливим є перевірити добросовісність набуття спірної земельної ділянки та пропорційність втручання в право мирного володіння майном.
Щодо добросовісності набувача
Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі №610/1030/18).
Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (кінцевого набувача земельної ділянки). Відтак, суд буде оцінювати добросовісність відповідача ОСОБА_2 .
Добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь обізнаності набувача про правомірність набуття майна в особи, яка немає права на його відчуження. Водночас такі категорії, як «добросовісність», яка належить до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а також недобросовісність не можуть тлумачитися або застосовуватися формально, ґрунтуватися на припущеннях.
Основними критеріями, які визначають добросовісність/недобросовісність набувача майна є такі категорії, як знав/не знав, міг знати/не міг знати. За загальним правилом, під поняттям «знав» необхідно розуміти не лише безпосередню обізнаність особи в тому, що вона набуває майно в суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Що ж до поняття «міг знати», то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але, проявивши принаймні розумну обачність, міг знати про це.
Добросовісність чи недобросовісність особи - це висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Насамперед суд зауважує, що прокурор не посилався на обставину недобросовісності ні першого, ні кінцевого набувача спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , відповідно не доводив та не обгрунтовував цю обставину.
Добросовісність особи презюмується допоки не доведено протилежного. 
Відповідач ОСОБА_2 придбав спірну земельну ділянку за оплатним правочином, договором купівлі-продажу. На момент його укладення не існувало жодних заборон. Земельна ділянка як об`єкт цивільних прав була сформованою. Відомості про неї містилися як в Державному земельному кадастрі, так і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Покупець міг розумно покладатися на такі відомості.
Звернення особи до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки природно-заповідного призначення у власність зумовлене інтересом особи в отриманні цієї земельної ділянки за відсутності для цього визначених законом перешкод. Наявність останніх має унеможливлювати реалізацію відповідного інтересу. Крім того, пропозиція нерозумних умов, тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки обох сторін.
Однак, в жодній документації із землеустрою, яка стосувалася спірної земельної ділянки, не були зазначені відомості про розташування заказника «Гнідавське болото». В цьому аспекті суд враховує відповідний аргумент Головного управління Держгеокадстру у Волинській області.
Суд також дійшов висновку, що ніщо в цій справі не вказує на те, що кінцевий набувач ОСОБА_2 в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного призначення (тим більше, враховуючи що межі заказника «Гнідавське болото» не були виділені в натурі), тобто не може бути призначеною для ведення особистого селянського господарства.
Отже, суд робить висновок про добросовісність набувача спірної земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 . 
Добросовісність набувача не є безумовною підставою для відмови суду у втручанні у мирне володіння майном, а тому суд повинен перевірити всі критерії такого втручання.
Щодо критеріїв втручання в право на мирне володіння майном
Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (частина друга Першого протоколу до Конвенції).
Загальні принципи, що стосуються захисту права на мирне володіння майном, встановлені в практиці ЄСПЛ і були узагальнені, серед інших рішень, у справі «Кривенький проти України» (№ 43768/07, §§ 41-42 і 45, рішення 16 лютого 2017 року).
Так, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
У той же час, втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68; «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).
Майнове право особи може бути припинено в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним цілям, які це втручання переслідувало.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримано всіх трьох критеріїв (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17).
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
У цій справі суд обґрунтував наявність законних підстав для втручання у право відповідача ОСОБА_2 на мирне володіння земельною ділянкою. Узагальнено суд виходив з того, що спірна земельна ділянка в силу свого особливого статусу взагалі не могла бути передана в приватну власність. Відповідні приписи національного закону є чіткими, доступними, зрозумілими та передбачуваними.
Отже, суд вважає, що критерій законності втручання був дотриманий.
Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.
Повернення Боратинській об`єднаній територіальній громаді спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки, яка належить до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту природно-заповідного фонду. 
Отже, суд вважає, що критерій наявності легітимної мети втручання також був дотриманий.
Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним.
Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.
У справі «Рисовський проти України» (пункти 70-71 рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04) ЄСПЛ висловив такі міркування.
Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).
Повертаючись до обставин нашої справи, суд повторює, що право приватної власності на спірну земельну ділянку було оформлене неправомірно. Але така ситуація виникла виключно через помилку держави, від імені якої діяло Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, розпоряджаючись земельною ділянкою. Суд не аналізував добросовісність первинного набувача земельної ділянки, оскільки це не було потрібно за обставинами цього спору, однак очевидним є таке.
Заказник «Гнідавське болото» був створений ще в 1995 році. Земельна ділянка, яка розміщена на його території, була передана у приватну власність в 2020 році, тобто через 25 (двадцять п`ять) років після створення заказника. Відведення земельної ділянки із зміненим цільовим призначенням (для ведення особистого селянського господарства) стало можливим фактично через те, що межі заказника не були визначені, в тому числі не виділені в натурі на місцевості, а відомості про земельну ділянку (територію) заказника не внесені до Державного земельного кадастру. В 2019 році ОСОБА_1 означив свій намір отримати земельну ділянку, подав до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області відповідну заяву. В 2020 році ОСОБА_1 ініціював 2 (два) судові процеси з метою захисту і реалізації свого права на отримання земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації. В ході розгляду цих судових справ держава не зауважила про природоохоронний характер території, за рахунок якої планувалося відведення земельної ділянки, не висловила відповідних заперечень.
У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
В цьому аспекті суд зауважує на такому.
09.04.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12.03.2025 №4292-IX (далі - Закон №4292-IX), яким статтю 388 Цивільного кодексу України було викладено в новій редакції:
«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача
1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:
1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;
2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:
а) до об`єктів критичної інфраструктури;
б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;
в) до об`єктів та земель оборони;
г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;
ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;
д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».
Також Законом №4292-IX назва статті 391 Цивільного кодексу України викладена в такій редакції: «Стаття 391. Захист права власності власника майна», а сама стаття доповнена частиною другою такого змісту: 
«2. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
Також Законом №4292-IX стаття 390 Цивільного кодексу України доповнена частиною п`ятою такого змісту:
«5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4292-IX положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Отже, враховуючи фактичні обставини справи та нормативне застереження про зворотну дію закону в часі, суд вважає, що внесені Законом №4292-IX зміни до статей 388, 390 та 391 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
В пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» містилося обґрунтування необхідності прийняття акта, а саме:
«Чинна редакція Цивільного кодексу України в частині нормативного регулювання віндикаційних та негаторних позовів, позовної давності має наслідком формування за останні роки неоднозначної судової практики на рівні Верховного суду, якою фактично відбувається підміна віндикаційного позову негаторним, що не узгоджується з його ж судовою практикою стосовно правової природи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, суперечить практиці ЄСПЛ та ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Прийняття акта є необхідним для розмежування способів захисту щодо повернення права власності на нерухоме майно задля досягнення балансу інтересів держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади та приватного власника, захист прав та інтересів, в тому числі майнових, добросовісного набувача та унеможливлення випадків додаткового звернення добросовісного набувача до держави щодо відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок витребування майна (якщо держава не забезпечила непорушність права власності). Водночас забезпечуватиметься захист прав та інтересів держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, оскільки ці суб`єкти зможуть отримувати відшкодування шкоди (ринкову вартість майна) від осіб, які безпосередньо її завдали».
Також в пояснювальній записці йшлося про те, що «метою запропонованих змін є: 1) вдосконалення правозастосування у правовідносинах щодо витребування майна у добросовісного набувача шляхом чіткого розмежування віндикаційного та негаторного позовів та можливості їх заявлення; 2) вирішення питання компенсації добросовісному набувачеві при витребуванні майна на користь держави чи територіальної громади та подальшого відшкодування шкоди за рахунок винних осіб на користь держави чи територіальної громади; 3) посилення правових засад захисту прав та інтересів добросовісного набувача у випадку вибуття майна з власності держави чи територіальної громади».
Аналізуючи вищевикладене, суд робить такі висновки.
По-перше, логічне тлумачення приписів ч. 3 ст. 388 ЦК України свідчить про те, що вимога власника про витребування майна від добросовісного набувача може застосовуватися і в спорі про повернення земельної ділянки як об`єкта або території природно-заповідного фонду (із застереженням про непоширення граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною). За задумом законодавця, саме такий спосіб захисту повинен вважатися належним.
В цьому аспекті суд не може не згадати про висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 20.06.2023 у справі №554/10517/16 (п.п. 7.29-7.30), про те, що ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов, оскільки зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону №2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. 
Такий же підхід Велика Палата Верховного Суду попередньо застосовувала і в спорах щодо земельних ділянок водного фонду (постанови від 28.11.2018 у справі №504/2864/13, від 28.09.2022 у справі №483/448/20 та інші). Всі подальші судові рішення Верховного Суду, по великому рахунку, грунтувалися на цих означених вище судових рішеннях.
Суд виходить з того, що такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила за результатами тлумачення лише норм Земельного кодексу України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України», тобто без врахування та аналізу запроваджених законодавчих змін згідно Закону №2456-XII (яких на той час ще не існувало).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16, уточнюючи свої попередні правові висновки, викладені у постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16, зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність у позивача володіння спірним майном. При цьому щодо нерухомого майна наявність або відсутність володіння визначається з урахуванням принципу реєстраційного підтвердження володіння, оскільки особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, набуває усіх правомочностей власника, у тому числі права володіння таким майном. Отже, якщо позивач позбавлений володіння нерухомим майном, належним способом захисту є віндикаційний позов, тоді як за наявності у нього володіння, але створення перешкод у користуванні чи розпорядженні майном, захист права здійснюється шляхом пред`явлення негаторного позову.
Судова практика пішла переважно тим шляхом, що у випадках, коли право приватної власності на відповідний об`єкт нерухомого майна не може виникнути за жодних умов, державна реєстрація такого права не змінює володільця цього майна, а тому належним способом захисту права держави у таких правовідносинах є негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою.
Наприклад, Велика Палата Верховного Суду розглянула вимогу про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння земельну ділянку як вимогу про повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді за правилами негаторного позову (див. п. 7.50 постанови від 20.06.2023 у справі №554/10517/16).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).
В даному випадку суд зосереджується не на тому за правилами якого позову (віндикаційного чи негаторного) слід розглядати спір, а на тому чого хоче досягти прокурор. Метою позову є повернення спірної земельної ділянки у володіння власника. Мета позову спрямована на усунення перешкод Боратинській об`єднаній територіальній громаді у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення від кінцевого набувача.
Досягнення мети позову прокурора буде мати наслідком для відповідача ОСОБА_2 втрату права власності на земельну ділянку. І для нього не матиме принципового значення відбулася така втрата права власності за правилами віндикаційного чи за правилами негаторного позову. Для нього важливим, насамперед, є те чи отримає він будь-яку обгрунтовану компенсацію за втрату свого права. А тому, суд виходить з того, що держава повинна забезпечити відповідачу ОСОБА_2 , як добросовісному набувачу, компенсацію вартості спірної земельної ділянки. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Метою прийняття Закону №2456-XII було, в тому числі, унеможливлення випадків додаткового звернення добросовісного набувача до держави щодо відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок витребування майна (якщо держава не забезпечила непорушність права власності). В даному випадку, «витребування майна» слід тлумачити в широкому сенсі, тобто, в тому числі «вибуття майна», «повернення майна». Саме такою є спрямованість волі законодавця. Такий підхід законодавця відповідає, в першу чергу, принципу верховенства права, та узгоджується з практикою ЄСПЛ.
Суд не погоджується з підходом, за якого особа, яку позбавили майна, буде вправі (або може) в подальшому пред`явити вимогу про відшкодування збитків. Це покладатиме на таку особу індивідуальний та надмірний тягар і, в цій конкретній ситуації, означатиме виправлення помилки держави за рахунок відповідача.
Держава не запропонувала відповідачу ОСОБА_2 будь-якої компенсації втрати його права на земельну ділянку, наприклад, шляхом використання механізму, передбаченого ч. 5 ст. 390 ЦК України, або будь-якого іншого, хоча сама створила цю спірну ситуацію і є відповідальною за неї.
Отже, суд вважає, що критерій пропорційності втручання не був дотриманий.
Отже, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Щодо позовної давності
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові в зв`язку з необгрунтованістю позовних вимог, то він не розглядає клопотання про застосування строків позовної давності (том 1, а.с. 130-139).
В цілому суд констатує, що дав відповіді на всі важливі аргументи сторін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010).

VI.Судові витрати
Враховуючи результат вирішення спору, керуючись ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позовних вимог заступника керівника Луцької окружної прокуратури Мацюка Сергія Ярославовича в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки та права приватної власності, повернення земельної ділянки - відмовити.
Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного рішення суду - 10.07.2026.

Відомості про сторони та учасників справи:
Заступника керівника Луцької окружної прокуратури Мацюк Сергій Ярославович, службова адреса: м. Луцьк, вул. Винниченка, 13.
Позивач: Боратинська сільська рада; місцезнаходження: Волинська обл., Луцький р-н, с. Боратин, вул. Центральна, 20; код в ЄДРПОУ 04332207.
Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Волинській області; місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Винниченка, буд. 67; код в ЄДРПОУ 39767861.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Луцького міськрайонного
суду Волинської області        В.Д. Шестернін