ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

20 липня 2026 року	Справа №160/12656/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Прудника С.В. 	 	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

12.05.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 11.05.2026 року через систему “Електронний суд” позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 від 09.04.2026 року належних ОСОБА_1 на день звільнення 09.04.2026 року грошових коштів: компенсації невикористаних відпусток, а саме: за 48 днів основної відпуски та за 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (ст. 16-2 Закону України “Про відпустки”);
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію за невикористані 48 днів основної відпуски та за 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (ст. 16-2 Закону України “Про відпустки”.
Означені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений з військової служби за станом здоров`я наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2026 №102. Позивач вважає, що під час виключення його зі списків особового складу відповідачем неправильно визначено кількість невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпусток, у зв`язку з чим не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за 48 календарних днів щорічної основної відпустки та 42 календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. На думку позивача, такі дії військової частини НОМЕР_1 суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки при звільненні військовослужбовця з військової служби йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпусток, у тому числі за минулі роки. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення належної йому грошової компенсації.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2026 року, зазначена вище справа була розподілена та 13.05.2026 року передана судді Пруднику С.В.
18.05.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до свого провадження означену позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
03.06.2026 року від військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що після звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу військової частини з ним було проведено повний та остаточний розрахунок відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач вказав, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 від 09.04.2026 позивачу було нараховано та виплачено грошові кошти, зокрема компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022, 2024 та 2026 роки. На думку відповідача, підстави для додаткового нарахування компенсації за 48 днів основної відпустки відсутні, оскільки право військовослужбовця на щорічну основну відпустку у відповідному році визначається з урахуванням фактичного часу проходження військової служби. Також відповідач зазначив, що періоди самовільного залишення позивачем військової частини з 20.01.2023 по 20.03.2023 та з 20.04.2023 по 16.05.2024 не зараховуються до стажу військової служби, що дає право на щорічну основну відпустку, у зв`язку із призупиненням військової служби на підставі частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Крім того, відповідач заперечив проти вимог щодо виплати компенсації за 42 календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів фактичного невикористання такої відпустки за відповідні роки. Відповідач вказав, що у військової частини були відсутні документальні підтвердження невикористання позивачем додаткової відпустки, а тому здійснення виплати без належного документального підтвердження призвело б до порушення фінансової дисципліни. З огляду на викладене відповідач вважає, що порушень прав позивача при звільненні з військової служби допущено не було, розрахунок проведено у повному обсязі та відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
19.06.2026 року від представника позивача Терещенка Д.В. до суду надійшла заява про неможливість подати доказ у встановлені строки, в якій представник вказав, що для підтвердження обставин, на які посилається позивач у позовній заяві, необхідним є отримання документів щодо проходження ним військової служби, однак на час подання заяви такі докази у розпорядженні позивача відсутні. Представник позивача зазначив, що відповідач у відзиві посилається на відомості з особової справи військовослужбовця, зокрема щодо дати прийняття позивача на військову службу, періодів самовільного залишення військової частини та відсутності підтверджень невикористання додаткової відпустки як учаснику бойових дій, проте належних доказів на підтвердження вказаних обставин до суду не надав. Також представник позивача вказав, що після звільнення позивача з військової служби його особова справа перебуває на стадії формування у ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим позивач не має можливості самостійно отримати необхідні документи. З метою отримання доказів представником позивача направлено адвокатські запити до військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо надання послужного списку, розрахунку вислуги років, грошового атестата, довідки про безпосередню участь у бойових діях та інших документів, однак станом на день звернення до суду відповіді на зазначені запити не отримано. У зв`язку з наведеним представник позивача повідомив суд про неможливість подання зазначених доказів у встановлений строк та зазначив, що такі докази будуть подані після їх отримання, а у разі їх ненадання - буде заявлено клопотання про витребування відповідних доказів судом.
06.07.2026 року від представника позивача Терещенка Д.В. до суду надійшло клопотання про долучення доказів, в якому представник позивача зазначив, що раніше повідомляв суд про неможливість отримання позивачем необхідних документів, оскільки станом на день звільнення з військової служби 09.04.2026 року у ОСОБА_1 відсутні відповідні документи, а особова справа військовослужбовця перебувала на стадії формування у ІНФОРМАЦІЯ_1 . Представник позивача вказав, що з метою отримання доказів, необхідних для повного та всебічного розгляду справи, ним було направлено адвокатські запити до військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо надання послужного списку військовослужбовця, розрахунку вислуги років, грошового атестата, довідки про безпосередню участь у бойових діях та довідки про грошове забезпечення позивача. Також представник позивача зазначив, що станом на 06.07.2026 року відповідь від військової частини НОМЕР_1 на адвокатський запит не надійшла. Водночас ІНФОРМАЦІЯ_1 надано відповідь, у якій повідомлено, що особова справа ОСОБА_1 була передана до зазначеного органу лише 22.06.2026 року, а для отримання розрахунку вислуги років позивачу необхідно особисто звернутися із відповідною заявою. Крім того, представник позивача зазначив, що позивач неодноразово звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою отримання розрахунку вислуги років, однак станом на 03.07.2026 року такий документ підготовлений не був. У зв`язку з наведеним представник позивача просив долучити до матеріалів справи отриману відповідь ІНФОРМАЦІЯ_2 та повідомив суд, що інші докази, отримання яких було предметом адвокатських запитів, будуть подані після їх отримання. Також зазначив про намір звернутися до суду із клопотанням про витребування доказів у разі ненадання їх військовою частиною НОМЕР_1 .
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України та відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) № 292 від 21.10.2025 року був направлений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.
Відповідно до зазначеного наказу, станом на 21.10.2025 року за позивачем обліковувались невикористані щорічні основні відпустки за 2022, 2023 та 2024 роки по 30 календарних днів кожна. Крім того, вказаним наказом було зазначено, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій відповідно до частини дванадцятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за час проходження служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 не надавалася, грошова компенсація за неї не виплачувалась.
09.04.2026 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я за наявності інвалідності, та виключено зі списків особового складу військової частини з 09.04.2026 року.
Вказаним наказом позивачу було нараховано та виплачено грошову компенсацію за 25 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, 17 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік та 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2026 рік. При цьому відповідачем зазначено, що право на щорічну основну відпустку за 2023 рік позивач не набув.
Також наказом військової частини НОМЕР_1 № 102 від 09.04.2026 року позивачу виплачено грошову компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2025-2026 роки.
Не погоджуючись із визначеною відповідачем кількістю днів невикористаних відпусток та розміром виплаченої компенсації, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому компенсації за 48 днів невикористаної щорічної основної відпустки та 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також стягнути відповідні кошти.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем неправильно визначено кількість днів невикористаних відпусток, оскільки з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 292 від 21.10.2025 року вбачається наявність у нього невикористаних щорічних основних відпусток за 2022–2024 роки, а також додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2022–2024 роки.
З метою підтвердження обставин, на які посилається позивач, та отримання документів, що перебувають у розпорядженні відповідача та органів військового управління, представником позивача - адвокатом Терещенком Дмитром Володимировичем — було направлено адвокатські запити до військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Так, адвокатським запитом від 12.06.2026 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 представник позивача просив надати копії документів з особової справи ОСОБА_1 , зокрема послужний список, розрахунок вислуги років, грошовий атестат, довідки про безпосередню участь у бойових діях, довідки про грошове забезпечення та документи щодо отриманих травм.
Крім того, адвокатським запитом від 15.06.2026 року до військової частини НОМЕР_1 представник позивача просив надати документи, необхідні для розгляду справи, а саме послужний список, розрахунок вислуги років, грошовий атестат, довідку про участь у бойових діях та довідку про грошове забезпечення позивача за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Листом від 27.06.2026 року № 4/3378 ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив адвоката Терещенка Д.В., що для отримання інформації щодо розрахунку вислуги років ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_3 із відповідною заявою. Також зазначено, що особова справа позивача була передана до ІНФОРМАЦІЯ_3 лише 22.06.2026 року.
Водночас відповідь від військової частини НОМЕР_1 на адвокатський запит від 15.06.2026 року станом на час звернення до суду із відповідними заявами не була отримана.
Вважаючи дії відповідача щодо визначення кількості невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпусток такими, що порушують його право на отримання належних при звільненні з військової служби виплат, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за 48 днів невикористаної щорічної основної відпустки та 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також зобов`язати відповідача здійснити відповідні виплати.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведений конституційний принцип є одним із фундаментальних принципів діяльності суб`єктів владних повноважень та передбачає, що будь-які рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади повинні відповідати вимогам закону, ґрунтуватися на чітко визначених повноваженнях та здійснюватися у спосіб, прямо встановлений законодавством.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, чи використано повноваження з метою, з якою це повноваження надано, чи є вони обґрунтованими, добросовісними, безсторонніми та пропорційними.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 від 09.04.2026 був звільнений з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я за наявності інвалідності, із виключенням 09.04.2026 зі списків особового складу військової частини.
При звільненні позивача відповідачем було здійснено розрахунок належних виплат, у тому числі виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки:
за 2022 рік - 25 календарних днів;
за 2024 рік - 17 календарних днів;
за 2026 рік - 15 календарних днів.
Загальна сума виплаченої компенсації за зазначені дні щорічної основної відпустки склала 40 206 грн 39 коп.
Разом з тим, згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) №292 від 21.10.2025, станом на дату вибуття позивача до військової частини НОМЕР_1 було зазначено наявність у нього невикористаних щорічних основних відпусток:
за 2022 рік - 30 календарних днів;
за 2023 рік - 30 календарних днів;
за 2024 рік - 30 календарних днів.
Також у вказаному наказі зазначено, що позивачу не надавалась додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2022, 2023 та 2024 роки, а грошова компенсація за такі дні не виплачувалась.
Відповідач, заперечуючи проти позову, послався на те, що позивач не набув права на щорічну основну відпустку за 2023 рік у зв`язку із перебуванням у самовільному залишенні військової частини, а періоди з 20.01.2023 по 20.03.2023 та з 20.04.2023 по 16.05.2024 не зараховувалися до вислуги років.
Разом з тим, суд зазначає, що сам факт перебування військовослужбовця у статусі такого, що не виконував обов`язків військової служби, не є безумовною підставою для неврахування раніше набутого права на щорічну основну відпустку та невиплати компенсації за невикористані дні відпустки без належного документального підтвердження.
Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям надаються щорічні основні відпустки зі збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги для оздоровлення.
Пунктом 14 статті 10-1 зазначеного Закону визначено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».
Аналогічне положення міститься у пункті 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, відповідно до якого у рік звільнення військовослужбовцям виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі за минулі роки.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 16.05.2019 у справі №620/4218/18, від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 та від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, відповідно до якої при звільненні військовослужбовця зі служби компенсації підлягають усі невикористані ним дні щорічної основної відпустки, у тому числі за минулі роки, незалежно від того, чи була така відпустка фактично запланована або використана.
Також Верховний Суд у постановах від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 та від 07.07.2022 у справі №420/15397/21 зазначив, що право військовослужбовця на отримання компенсації за невикористані відпустки при звільненні є складовою його права на належне грошове забезпечення, а невиплата такої компенсації є протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Щодо додаткової відпустки учасника бойових дій суд зазначає, що відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 14 календарних днів на рік.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом №292 від 21.10.2025 було підтверджено, що позивач не використав додаткову відпустку учасника бойових дій за 2022, 2023 та 2024 роки, тобто загалом 42 календарні дні.
Однак наказом №102 від 09.04.2026 відповідач здійснив компенсацію лише за додаткову відпустку за 2025-2026 роки у розмірі 19 750 грн 50 коп., не здійснивши компенсацію за 42 календарні дні додаткової відпустки за попередні роки.
Суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність документального підтвердження невикористання позивачем додаткової відпустки за 2022–2024 роки, оскільки саме відповідач здійснював облік проходження військової служби позивача, ведення особової справи та оформлення наказів по стройовій частині.
Крім того, представником позивача вживались заходи для самостійного отримання доказів шляхом направлення адвокатських запитів до військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зокрема, листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.06.2026 №4/3378 повідомлено, що особова справа позивача була передана до зазначеного органу лише 22.06.2026, а отримання окремих документів можливе після додаткового звернення. Водночас відповідь на адвокатський запит до військової частини НОМЕР_1 станом на момент розгляду справи не була надана.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на відповідача покладено обов`язок доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
У даній справі відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що позивач використав спірні дні основної та додаткової відпусток, а також не довів правомірності неврахування 30 днів основної відпустки за 2023 рік та невиплати компенсації за додаткову відпустку учасника бойових дій за 2022-2024 роки.
За таких обставин суд доходить висновку, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані 48 календарних днів щорічної основної відпустки та 42 календарних дні додаткової відпустки учасника бойових дій є протиправною.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпусток.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №160/12656/26 не здійснювати.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації – задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 від 09.04.2026 року належних ОСОБА_1 на день звільнення 09.04.2026 року грошових коштів: компенсації невикористаних відпусток, а саме: за 48 днів основної відпуски та за 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (ст. 16-2 Закону України “Про відпустки”).
Зобовязати військову астину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію за невикористані 48 днів основної відпуски та за 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (ст. 16-2 Закону України “Про відпустки”.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник