ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2026 року м.Дніпро Справа № 908/193/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач), 
суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Дека-Стар” на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2025 (суддя Лєскіна І.Є., повний текст якого підписаний 04.08.2025) у справі № 908/193/25
за позовом: Концерну “Міські теплові мережі”, м. Запоріжжя 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Дека-Стар”, м.Запоріжжя
про стягнення 65 325, 20 грн,
ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Запорізької області звернувся Концерн “Міські теплові мережі” з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Дека-Стар” про стягнення заборгованості за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії № 71203581 від 01.11.2021, за період з 01 листопада 2021 року по 31 січня 2024 року. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язання за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії № 71203581 від 01.11.2021 за період з 01 листопада 2021 року по 31 січня 2024 року в частині оплати наданої позивачем послуги у строках та об`ємах, визначених договором.
Позов заявлено на підставі положень ст.ст. 625, 629 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 про затвердження “Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг”.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.08.2025 у справі № 908/193/25 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Дека-Стар” на користь Концерну “Міські теплові мережі” за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії № 71203581 від 01.11.2021 за період з 01 листопада 2021 року – 31 січня 2024 року суму грошової заборгованості у розмірі 65325 гривень 20 копійок на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 у Філії АТ “Укрексімбанк” у м. Києві, МФО 322313, ЄДРПОУ 32121458.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Дека-Стар” на користь Концерну “Міські теплові мережі” судові витрати зі сплати судового збору 2422 гривні 40 копійок на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 , ПАТ АБ „УКРГАЗБАНК”, МФО 320478, ЄДРПОУ: 32121458. 

Не погодившись із зазначеним рішенням? до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю “Дека-Стар”, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково у сумі 8 934, 37 грн.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що:
- орендований підвал Відповідачки відноситься до неопалюваних підвалів, оскільки в ньому відсутні радіатори/ опалювальні прилади (п. 6.7. ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування»).
Позивачу було відомо, що у орендованому підвалі відсутні опалювальні прилади / радіатори і ним визнавалось орендоване приміщення як - «неопалюваний підвал», тому що у рахунках до 01.11.2021 виставлялась оплата лише за незначні обсяги теплових втрат в межах 0,1 Гкал в місяць на достатньо велику площу - 91,6 кв.м.;
- детальний розрахунок заборгованості відсутній і суд першої інстанції фактично не перевіряв його на правильність визначення обсягів теплової енергії від яких залежить кінцева сума боргу;
- заборгованість у сумі 65325,20 грн. є безпідставно завищеною, оскільки обсяги теплової енергії були розраховані на загальну площу підвалу де відсутні опалювальні прилади;
- нарахування плати за теплову енергію повинно здійснюватися за іншою формулою, передбаченою “Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг”, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018.

Позивач своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Іванова О.Г. (доповідач), судді – Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.
З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 29.08.2025 здійснено запит справи із Господарського суду Запорізької області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
05.09.2025 матеріали справи №908/193/25 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.09.2025 (суддя – доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.
15.09.2025 на адресу суду від скаржника, на виконання вимог ухвали від 08.09.2025 надійшла заява про усунення недоліків скарги.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Дека-Стар” на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2025 у справі № 908/193/25; ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження. 
21.04.2026 до суду від апелянта надійшли додаткові письмові пояснення у яких скаржник ще раз наголосив на неправильно визначеному судом типі приміщення, що потягло за собою ухвалення неправильного рішення, необхідності застосування до розрахунків іншої формули Методики.
Також додаткові пояснення по справі надійшли до суду від позивача 18.05.2026.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
Концерн “Міські теплові мережі” (надалі – Позивач) діє на підставі статуту який знаходиться у загальнодоступному місці на офіційному сайті Концерну “МТМ”. 
Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну “МТМ” є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Позивача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Позивача. 
Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. Правовідносини між Позивачем та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України “Про житлово-комунальні послуги”, Законом України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання”, Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21 серпня 2019 року, № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 про затвердження “Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг” та іншими нормативно-правовими актами України. 
Товариство з обмеженою відповідальністю “Дека-Стар” використовує нежитлове приміщення 69, підвального поверху (літ.А-5), площею 91,60 кв.м, за адресою вул. Щаслива, буд.5 у м. Запоріжжя на підставі договору оренди від 26.09.2006, що підтверджується матеріалами справи та визнано відповідачем. 
Згідно із частиною 7 статті 14 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” (надалі - Закон) до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону. 
Частиною 5 статті 13 Закону встановлено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. 
На виконання вимог Закону 02 жовтня 2021 року позивач на офіційному сайті розмістив індивідуальний договір на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. 
Вказаний договір є публічними договором приєднання та вважається укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови вказаного договору будуть застосовуватись до співвласників багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, які обрали форму індивідуального договору та до власників індивідуальних (садибних) житлових будинків.
Відповідно до вищенаведеного, станом на 01 листопада 2021 року типовий індивідуальний договір № 71203581 про надання послуги з постачання теплової енергії (надалі - договір) за адресою: м. Запоріжжя, вул. Щаслива, буд.5 між Позивачем та ТОВ “ДЕКА-СТАР” (надалі Відповідач) з 01 листопада 2021 року є укладеним (вказаний договір приєднання розміщений на офіційному сайті Концерну “МТМ”, роздруківка публічного договору про надання послуги з постачання теплової енергії додається). 
Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги. 
Обставини укладення договору визнані сторонами.
Житловий будинок по вул. Щаслива, буд.5 у м. Запоріжжя оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії SHARKY 775, заводський 51687450, про що зазначено в рахунках за надані послуги з постачання теплової енергії, відповідно, обсяг спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку. 
Нежитлове приміщення відповідача не оснащене розподільним приладом обліку теплової енергії. 
Пунктом 5 договору зазначено, що виконавець (позивач) зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором. 
Відповідно до пункту 11 Договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315 (надалі Методика). 
Згідно з пунктом 32 договору розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць. 
Пунктом 34 договору вказано споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу. 
Відповідно до пункту 38 договору споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення цього договору.
Позивач зазначає, що на виконання пункту 5 договору він надавав послугу з постачання теплової енергії Відповідачу в нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Щаслива, буд.5, за період: 01 листопада 2021 року – 31 січня 2024 року на загальну суму 65 325,20грн, що підтверджується розрахунком суми грошової заборгованості, інформацією щодо нарахувань як по будинку в цілому, так і по приміщенню відповідача. 
Позивачем були сформовані та надані відповідачу рахунки на оплату спожитої послуги (копії рахунків з доказами направлення додаються). 
Ураховуючи те, що відповідач не виконав свої обов`язки згідно договору по сплаті за надану послугу з постачання теплової енергії, у відповідачем виникла грошова заборгованість у розмірі 65 325,20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із належного виконання позивачем своїх зобов`язань відносно надання послуги з постачання теплової енергії у заявлений спірний період та не надання відповідачем доказів виконання зобов`язань з оплати наданих послуг.

Колегія суддів, перевіривши в межах апеляційної скарги законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дослідивши доводи апеляційної скарги, надані сторонами докази та письмові пояснення, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕКА-СТАР» використовує нежитлове приміщення № 69 підвального поверху (літ. А-5), площею 91,60 кв. м, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Щаслива, буд. 5, на підставі договору оренди від 26.09.2006.
З 01.11.2021 між сторонами виникли правовідносини на підставі типового індивідуального договору № 71203581 про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання.
Факт існування договірних відносин між сторонами та користування відповідачем відповідним нежитловим приміщенням сторонами не заперечується.
Відповідно до пункту 5 договору виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу.
Згідно з пунктом 11 договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої у будинку, за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315.
Пунктом 32 договору визначено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць, а пунктом 34 передбачено обов`язок споживача здійснювати оплату щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом.
Таким чином, наявність у відповідача обов`язку здійснювати оплату послуги з постачання теплової енергії у спірний період є встановленою, а спір між сторонами стосується правильності визначення обсягу теплової енергії та розміру нарахованої плати.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в тому, що позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку, в якому розташоване приміщення відповідача, а тому відповідач не може бути повністю звільнений від оплати відповідної послуги.
Водночас колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо правомірності визначення спірного підвального приміщення як опалюваного та, як наслідок, правильності здійснення позивачем нарахувань, виходячи з опалюваної площі приміщення 91,60 кв. м.
Так, у матеріалах справи наявний акт обстеження нежитлового приміщення від 10.02.2016, складений представниками самого позивача.
Зі змісту цього акта вбачається, що в орендованому підвальному приміщенні наявні транзитні будинкові трубопроводи: горизонтальний трубопровід діаметром 32 мм довжиною 7,2 м та вертикальний трубопровід опалення діаметром 32 мм довжиною 2,3 м, при цьому трубопроводи зазначені як ізольовані. Інших опалювальних приладів у приміщенні актом не зафіксовано.
Додатком № 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 102469 від 01.06.2016 сторонами погоджено річний обсяг потреби у тепловій енергії у розмірі 0,57 Гкал та приєднане теплове навантаження на опалення 0,000342 Гкал/год. 
Виходячи з такого теплового навантаження здійснювалися відповідні нарахування у попередні періоди.
При цьому рахунки за березень 2017 року та березень 2018 року містять обсяги теплової енергії відповідно 0,116 Гкал та 0,095 Гкал, що істотно відрізняється від обсягів, які позивач почав визначати після 01.11.2021 із застосуванням площі приміщення як опалюваної.
Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що технічні характеристики приміщення та склад розташованого в ньому теплового обладнання у спірний період не змінювалися, тоді як підхід позивача до визначення обсягу теплової енергії з 01.11.2021 змінився.
Відповідно до положень Методики № 315 істотним для визначення способу розподілу теплової енергії є встановлення типу приміщення.
У першій редакції Методики № 315 «неопалюване приміщення» визначалося як приміщення будівлі, яке забезпечується від централізованого або автономного джерела теплопостачання, у якому не нормується температура внутрішнього повітря та відсутні опалювальні прилади будь-якого типу. Натомість «опалюване приміщення» визначалося як приміщення, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання та в якому забезпечується нормативна температура повітря.
У другій редакції Методики № 315 поняття «неопалюване приміщення» було замінено поняттям «окреме приміщення з транзитними мережами опалення», під яким розуміються окремі приміщення у будівлі/будинку, через які проходять ділянки транзитних трубопроводів опалення та відсутні опалювальні прилади відповідно до проєкту будівлі/будинку.
Отже, визначальною ознакою такого приміщення є не сама наявність трубопроводів системи опалення, а відсутність опалювальних приладів та проходження через приміщення транзитних ділянок трубопроводів.
Сам факт проходження трубопроводів системи опалення через приміщення не є достатньою підставою для висновку про те, що приміщення є опалюваним.
Відповідно до положень ДБН В.2.5-67:2013, опалювальні прилади включають, зокрема, радіатори, конвектори та опалювальні прилади із гладких сталевих труб.
Отже, наявність у підвальному приміщенні саме ізольованих транзитних трубопроводів, без опалювальних приладів, відповідає характеристикам приміщення, в якому теплова енергія безпосередньо не використовується для забезпечення нормативної температури повітря, а надходить лише в обсязі теплових втрат від транзитних мереж.
При цьому колегія суддів враховує і акт обстеження від 21.03.2025, складений за результатами роботи відповідної комісії, яким встановлено відсутність у приміщенні опалювальних приладів та визначено його як окреме приміщення з транзитними мережами опалення. Зазначений акт підтверджує технічні характеристики приміщення, зафіксовані ще актом від 10.02.2016, а саме наявність транзитних трубопроводів та відсутність опалювальних приладів.
Посилання суду першої інстанції на відсутність окремого рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради про віднесення приміщення до приміщень із транзитними мережами не спростовує встановлених фактичних обставин.
Так, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 513 від 14.09.2023 затверджено Порядок визначення належності підвальних приміщень багатоквартирних будинків до приміщень з транзитними мережами опалення. Відповідно до пункту 4 цього Порядку належність приміщення встановлюється рішенням виконавчого комітету на підставі акта робочої комісії. Водночас, саме акт робочої комісії містить результати інженерного візуального обстеження та відомості щодо фактичного стану приміщення.
Відсутність такого рішення у матеріалах справи не перетворює приміщення, в якому відсутні опалювальні прилади та проходять лише транзитні ізольовані трубопроводи, на опалюване приміщення.
Колегія суддів також враховує, що акт від 10.02.2016 складений саме представниками позивача та перебував у його розпорядженні. Відтак, позивачу було відомо про фактичний стан теплового обладнання в орендованому приміщенні. Відповідно, саме позивач, здійснюючи нарахування за спірний період, мав визначити та довести правомірність застосування відповідної формули Методики № 315, з урахуванням фактичного типу приміщення.
За приписами статей 73, 74 та 79 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи; кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; наявність обставини вважається доведеною, якщо докази на її підтвердження є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
У цій справі акт від 10.02.2016, документи щодо погодженого теплового навантаження, рахунки за попередні періоди, акт обстеження від 21.03.2025 свідчать про наявність у приміщенні транзитних трубопроводів та відсутність опалювальних приладів. Докази зміни технічного стану приміщення або встановлення в ньому опалювальних приладів відсутні.
За таких обставин колегія суддів вважає доведеним, що приміщення відповідача за своїми фактичними характеристиками відповідає приміщенню з транзитними мережами опалення, а тому розрахунок вартості послуги лише виходячи з площі 91,60 кв.м., як опалюваної, не відповідає встановленим обставинам справи.
Щодо правильності застосування Методики № 315 та розрахунку заборгованості.
Відповідно до Методики № 315 розподіл теплової енергії між споживачами здійснюється залежно від характеристик конкретних приміщень та відповідних складових обсягу спожитої у будівлі теплової енергії.
У першій редакції Методики № 315 для неопалюваних приміщень передбачалося визначення індивідуального обсягу теплової енергії, що надходить до такого приміщення від транзитних ділянок внутрішньобудинкових систем.
Формула 19, наведена у розділі V першої редакції Методики № 315, призначена для визначення теплових втрат від неізольованих транзитних трубопроводів та передбачає використання, зокрема, показника довжини та діаметра трубопроводу.
Матеріалами справи підтверджується, що трубопроводи, які проходять через приміщення відповідача, є ізольованими. Отже, застосування до них розрахунку, передбаченого формулою для неізольованих трубопроводів, не відповідає фактичним характеристикам мереж.
З 01.01.2022 застосовується друга редакція Методики № 315, якою врегульовано, зокрема, визначення теплових втрат у приміщеннях із транзитними мережами опалення.
Формула 23 цієї редакції передбачає визначення обсягу теплової енергії з урахуванням довжини трубопроводів у підвалах, технічних підпіллях та на горищах, а також питомих теплових втрат ізольованих трубопроводів. Саме така методика відповідає встановленому у цій справі характеру приміщення та фактичному виду теплових мереж, які в ньому знаходяться.
Як правильно зазначає відповідач, застосування формул Методики № 315 не може бути відірваним від визначеного нею типу приміщення. Наявність загальнобудинкового вузла комерційного обліку не означає, що весь обсяг теплової енергії, визначений за цим вузлом, може бути безпосередньо розподілений на приміщення відповідача, виходячи виключно з його площі.
У наданих апелянтом письмових поясненнях наведено контррозрахунок, відповідно до якого за спірний період сума, що підлягає оплаті, становить 8 934,37 грн, у тому числі: умовно-змінна частина тарифу – 7 726,58 грн; умовно-постійна частина тарифу – 625,79 грн; абонентська плата – 582,00 грн.
При цьому, по умовно-постійній частині тарифу у контррозрахунку застосовано погоджене сторонами теплове навантаження 0,000342 Гкал/год, визначене ще додатковою угодою № 1 до договору № 102469 від 01.06.2016.
Колегія суддів вважає такий підхід обґрунтованим, оскільки він враховує фактичний характер споживання теплової енергії конкретним приміщенням.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 02.10.2020 у справі № 911/19/19, господарський суд при вирішенні спору має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та оцінити докази, на яких такий розрахунок ґрунтується. У разі неправильності розрахунку суд не позбавлений можливості самостійно визначити суму нарахувань, яка підлягає стягненню, у межах заявленого періоду та розміру вимог.
Отже, встановивши неправильність визначення позивачем обсягу теплової енергії, віднесеного на приміщення відповідача, апеляційний суд має не відмовляти у позові повністю, а визначити належний до стягнення розмір заборгованості на підставі наявних у справі доказів та поданого відповідачем контррозрахунку.
Колегія суддів не погоджується з тим, що надані позивачем рахунки самі по собі підтверджують правильність визначення обсягу теплової енергії та розміру заборгованості. Рахунок підтверджує пред`явлення певної суми до оплати, однак не звільняє сторону, яка заявляє вимогу про стягнення заборгованості, від обов`язку довести правильність вихідних даних та способу її розрахунку. 
При цьому сама наявність вузла комерційного обліку теплової енергії у будинку підтверджує лише загальний обсяг теплової енергії, спожитої будинком, але не свідчить про те, що весь такий обсяг має бути розподілений між окремими приміщеннями пропорційно їх площі, без урахування особливостей цих приміщень.
Отже, висновок суду першої інстанції про правомірність нарахування відповідачу 65 325,20 грн лише з посиланням на рахунки та загальні показники вузла комерційного обліку не відповідає вимогам повноти дослідження обставин справи та правильному застосуванню Методики № 315.
Апеляційний суд враховує, що відповідач не заперечує самого факту надходження теплової енергії до приміщення у вигляді теплових втрат від транзитних трубопроводів, а також не заперечує наявності обов`язку щодо сплати відповідної частини вартості послуги та абонентської плати.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем безпідставно застосовано розрахунок, виходячи з опалюваної площі приміщення 91,60 кв. м, є обґрунтованими частково, а наведений відповідачем контррозрахунок підлягає врахуванню при визначенні фактичного розміру заборгованості.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив факт існування між сторонами договірних відносин та наявність у відповідача обов`язку оплачувати отриману послугу з постачання теплової енергії, однак, неправильно визначив вид приміщення відповідача як опалюване та, як наслідок, безпідставно погодився з нарахуванням вартості теплової енергії, виходячи з усієї площі підвального приміщення.
За встановлених у справі обставин нарахування повинні здійснюватися з урахуванням того, що приміщення відповідача є приміщенням із транзитними мережами опалення, через яке проходять ізольовані трубопроводи, а опалювальні прилади у ньому відсутні.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає доведеним розмір заборгованості відповідача за спірний період у сумі 8 934,37 грн, що складається з 7 726,58 грн умовно-змінної частини тарифу, 625,79 грн умовно-постійної частини тарифу та 582,00 грн абонентської плати.
Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково саме у зазначеному розмірі.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 277 ГПК України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки місцевим господарським судом неправильно застосовано положення Методики № 315 при визначенні обсягу теплової енергії, що підлягає розподілу на приміщення відповідача, та, як наслідок, неправильно визначено розмір заборгованості, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині сум, що підлягають стягненню.
Так, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення місцевого господарського суду в частині визначеного ним розміру заборгованості, ухваливши рішення про часткове задоволення позову, яким слід стягнути з відповідача 8 934,37 грн., із відмовою в решті вимог.
У решті висновки суду першої інстанції підлягають залишенню без змін.
Частиною 14 ст. 129 ГПК України визначено, що якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом резолютивної частини судового рішення суд попередньої інстанції вирішував питання розподілу судових витрат між сторонами справи в частині судового збору. Отже, новому розподілу підлягають суми судового збору, сплачені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанцій, а також розподілу підлягає сума судового збору, сплачена за подання апеляційної скарги.
Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають під час виконання договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, у відмовленій частині вимог судовий збір покладається на позивача, а в задоволеній на відповідача. 
У даному випадку пропорція задоволених вимог становить: 13,68% - на користь позивача, 86,32% - на користь відповідача. 
Керуючись ст. ст. 269, 275-277, 282-284 ГПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕКА-СТАР» на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2025 у справі № 908/193/25 — задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2025 у справі № 908/193/25 змінити в мотивувальній частині щодо типу приміщення та формули, яку слід застосувати у розрахунку, відповідно, розміру сум, що підлягають стягненню.
Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2025 у справі № 908/193/25 у такій редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕКА-СТАР» на користь Концерну «Міські теплові мережі» 8 934,37 грн заборгованості за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії № 71203581 від 01.11.2021 за період з 01 листопада 2021 року – 31 січня 2024 року.
У задоволенні позовних вимог у частині стягнення 56 390,83 грн — відмовити.».
В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2025 у справі № 908/193/25 — залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕКА-СТАР» на користь Концерну «Міські теплові мережі» 331,38 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.
Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕКА-СТАР» 3 136,52 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Видачу наказів, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 14.09.2026.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков