ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/10250/25 пров. № А/857/16560/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №260/10250/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,,-
суддя в 1-й інстанції – Калинич Я. М.,
час ухвалення рішення – 16 лютого 2026 року, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

Гришина Т. А., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві №072050016765 від 06 травня 2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатської області щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_1 на підставі заяви про призначення пенсії від 30 квітня 2025 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 30 квітня 2025 року та виплатити всю суму несплаченої пенсії за весь період, починаючи з 30 квітня 2025 року. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 06 травня 2025 року за №072050016765 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року та періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03 липня 1981 року та повторно розглянути заяву від 30 квітня 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивач та відповідач- Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач покликається на те, що матеріалами справи підтверджено та не заперечується ГУ ПФУ в Закарпатській області, що вона паперову заяву про призначення пенсії подавала безпосередньо до відділу обслуговування громадян №4 м.Мукачево Головного управління ПФУ у Закарпатській області та в електронному кабінеті відсутня інформація щодо реєстрації її заяви про призначення пенсії ГУ ПФУ в м. Києві та формування вказаним органом її пенсійної справи, відсутня будь-яка інформація щодо визначення вказаного органу, як органу призначення пенсії, тому органом, що призначає пенсію, у даному випадку є саме ГУ ПФУ в Закарпатській області. Крім того, звертає увагу на те, що у цій справі заявлено вимогу про призначення пенсії та, на думку позивачки, тут немає дискреційних повноважень пенсійного органу, оскільки були наявні достатні підстави для зобов`язання відповідача призначити пенсію, однак судом першої інстанції не задоволено вказаної вимоги. З врахуванням наведеного просить скасувати оскаржуване судове рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатської області щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_1 на підставі заяви про призначення пенсії від 30 квітня 2025 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 30 квітня 2025 року та виплатити всю суму несплаченої пенсії за весь період, починаючи з 30 квітня 2025 року та змінити судове рішення в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року та періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03 липня 1981 року та повторно розглянути заяву від 30 квітня 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні, та викласти у такій редакції: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року та періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03 липня 1981 року та повторно розглянути заяву від 30 квітня 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін. Крім того, просить розглядати справу з викликом сторін.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Крім того, в обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві покликається на те, що на підставі доданих до заяви про призначення пенсії документів позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки до страхового стажу не зараховано період навчання з 01 вересня 1988 по 27 грудня 1990 року, оскільки зазначений період перетинається з періодами роботи з 23 березня 1988 року по 21 вересня 1989 року та з 15 січня 1990 року по 22 липня 1992 року та не зараховано періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року, оскільки дати наказів не відповідають датам звільнення. Також зауважує, що відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань заяву позивача розглядало Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві, а Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області лише повідомило ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області у вчиненні будь-яких дій. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому зазначає про те, що доводи апеляційної скарги пенсійного органу в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 06 травня 2025 року за № 072050016765 про відмову у призначенні пенсії не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення в цій частині, а тому просить апеляційну скаргу пенсійного органу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справи у присутності сторін, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
В апеляційній скарзі детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі; сторонами не заявлено клопотань щодо долучення до справи і дослідження нових доказів тощо, тому правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не вбачає.
Крім того, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 30 квітня 2025 року звернулась до Відділу обслуговування громадян №4 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області у м. Мукачево з заявою про призначення пенсії за віком (додається).
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає/перераховує пенсію, ГУ ПФУ в м. Києві.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, ГУ ПФУ в м. Києві прийняло рішення №072050016765 від 06 травня 2025 року, яким до страхового стажу не зараховано:
- період навчання з 01 вересня 1988 по 27 грудня 1990, оскільки зазначений період перетинається з періодами роботи з 23 березня 1988 року по 21 вересня 1989 року та з 15 січня 1990 року по 22 липня 1992 року;
- періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року, оскільки дати наказів не відповідають датам звільнення.
Отже, позивач не погоджується з прийнятим рішенням управління Пенсійного фонду України в м. Києві №072050016765 від 06 травня 2025 року, яким їй відмовлено у призначенні пенсії по віку, звернулася у суд з цим адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у зарахуванні до її стажу періодів навчання з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року та періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року згідно з записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03 липня 1981 року, оскільки стаж роботи позивача підтверджено відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, при цьому, неточність у записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії, так як працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправним і підлягає скасуванню. Разом з тим, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яке приймало рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності, зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року та періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03 липня 1981 року та повторно розглянути заяву від 30 квітня 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено.
Ст.1 Закону №1058-ІV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.24 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст.56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, що діяла до 01 січня 2004 року) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Відповідно до п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п.17-18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Однак, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.
На час заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20 червня 1974 року №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412), яка застосовувалася до 17 серпня 1993 року.
За змістом пп.2.3 п.2 Інструкції №162 всі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, перовою чи кульковою ручкою, чорнилами чорного, синього чи фіолетового кольору.
Відповідно до пп.2.4 п.2 Інструкції №162 з кожним записом, що вноситься на підставі наказу (розпорядження) у трудову книжку (вкладиш) про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу та звільнення, адміністрація зобов`язана ознайомити власника цієї книжки (вкладиша) під розписку в особистій картці (типова міжвідомча форма №Т-2, затверджена ЦСУ СРСР), в якій має бути повторений точний запис із трудової книжки (вкладиша).
З огляду на підпункти 2.5, 2.6 пункту 2 Інструкції №162, у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення проводиться адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові у цьому необхідну допомогу.
У разі потреби адміністрація підприємства видає робітникам та службовцям на їхнє прохання завірені виписки відомостей про роботу з трудових книжок.
Згідно з п.п.2.4 п.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 №58 (далі за текстом - Інструкція №58) усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
За змістом пп.2.6-2.10 п.2 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
У разі необхідності власник або уповноважений ним орган видає працівникам на їх прохання завірені виписки з трудових книжок відомостей про роботу.
Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності вищестоячою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності обласним архівом, державним архівом м. Києва, державним архівом м. Севастополя і державним архівом при Раді Міністрів Криму.
Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.
У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці.
Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.
У розділі Відомості про роботу, Відомості про нагородження, Відомості про заохочення трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.
У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.
Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_1 30 квітня 2025 року звернулась до Відділу обслуговування громадян №4 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області у м. Мукачево з заявою про призначення пенсії за віком (додається).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (визначеного для розгляду документів за принципом випадковості) за №072050016765 від 06 травня 2025 року позивачу відмовлено в призначенні позивачу пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу. Повідомлено, що загальний страховий стаж позивача становить 23 роки 8 місяців 8 днів, до страхового стажу не зараховано періоди роботи період навчання з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року, оскільки зазначений період перетинається з періодами роботи з 23 березня 1988 року по 21 вересня 1989 року та з 15 січня 1990 року по 22 липня 1992 року; періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року, оскільки дати наказів не відповідають датам звільнення (а.с.22).
Разом з тим, у трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 у період з 1988 року по 1999 року містяться наступні записи: запис №6 – 29 лютого 1988 року – звільнена за власним бажанням як мати дитини до 8-річного віку; запис №7 – 23 березня 1988 року – зарахована на посаду санітарки Львівської обласної клінічної лікарні; запис №8 – 21 вересня 1989 року – звільнена за власним бажанням; запис №9 – 15 січня 1990 року – прийнята в господарський цех косметологом; запис №10 – 01 квітня 1990 року – переведена в бюро платних послуг косметологом; запис №11 – 22 липня 1992 року звільнення за власним бажанням; запис №12 – прийнята в спортивний клуб «Імпульс» завідуючою оздоровчим комплексом; запис №13 – звільнена за власним бажанням (а.с.29 зворот).
Записи у трудовій книжці НОМЕР_1 є послідовними, містять інформацію про посаду, яку займала позивач, періоди та місце роботи, реквізити наказів, на підставі яких вони внесені, підпис уповноважених посадових осіб та печатку відповідного підприємства.
Колегія суддів зазначає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.
Колегія суддів зауважує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, так як записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того запис дати народження на титульному аркуші іншим чорнилом не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірні періоди.
Крім того, трудова книжка НОМЕР_1 містить всі необхідні записи, які засвідчені роботодавцем та дають можливість встановити спірні періоди роботи позивача, а тому зазначений недолік оформлення трудової книжки відповідачем є формальним недоліком, а тому такий не може вважатися достатньою і самостійною підставою для відмови позивачеві у зарахуванні спірного періоду роботи до її загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку відсутня.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що позивач не працювала або її періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що орган пенсійного фонду має усі правові підстави для того, щоб самостійно витребовувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, проведення перевірки, зустрічної перевірки для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника, разом з тим, у спірних правовідносинах пенсійним органом не подано жодного доказу щодо вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності записів у вкладиші трудової книжки.
Крім того, у матеріалах справи містяться довідки №103 від 04 серпня 2025 року та №02 від 04 січня 1996 року, які підтверджують роботу позивача у періоди, визначені у трудовій книжці, а саме: у період з 15 січня 1990 року по 22 липня 1992 року на ДВО «Полярон» та у період з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року у спортивному клубі «Імпульс» від ВО «Полярон» (а.с.38, 44).
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно дослідив періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1992 року та 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року, зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 , такі також відповідають записам в її довідках, недостовірності або інших ознак юридичної дефектності таких не встановлено, а тому їх належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, а вказаний відповідачем недолік трудової книжки, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення трудової книжки та іншої документації покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, не може бути підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів до страхового стажу позивача.
Крім того, в оскаржуваному рішенні пенсійний орган також зазначив, що до страхового стажу не враховано період навчання з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року згідно із дипломом серії НОМЕР_2 від 28 грудня 1990 року, оскільки період навчання перетинається з періодом роботи з 23 березня 1988 року по 21 вересня 1989 року та з 15 січня 1990 року по 22 липня 1992 року.
Разом з тим, відповідно до пп.«з», «и», п.109 Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 №590 (в редакції, чинній у період навчання позивача) до загального стажу роботи зараховується навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічного навчання та в інших училищах, школах і на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та перекваліфікації, а також навчання у вищих учбових закладах (технікумах, педагогічних та медичних училищах і т.д.).
Згідно з п.«д» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
За змістом п.8 Порядку №637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Як вбачається з матеріалів справи, у 1988 році ОСОБА_1 вступила до Львівського медичного училища і в 1990 році закінчила повний курс названого училища за спеціальністю «медична сестра», що підтверджується копією диплому серії НОМЕР_2 від 28 грудня 1990 року (а.с.118).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що період навчання та період роботи позивача підтверджено позивачем наданими відповідачу документами (трудовою книжка НОМЕР_1 та дипломом серії НОМЕР_2 від 28 грудня 1990 року) і повинні бути зараховані до страхового стажу позивача, а тому відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу роботи позивача період з 01 вересня 1988 року по 07 грудня 1990 року.
При цьому, періоди навчання і роботи частково перетинаються один з одним, проте відповідно до абз.9 ч.3 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Так, зі змісту оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії вбачається, що відповідачем не враховано до страхового стажу період навчання з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року та періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 по 01 січня 1996 року, тому для належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати зарахувати вищевказані періоди навчання та роботи позивача до загального страхового стажу.
При цьому, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві згідно з оскаржуваним рішення не було враховано до страхового (трудового) стажу позивача періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року та позивач не просить зараховувати періоди роботи (зокрема з 23 липня 1990 року по 22 липня 1992 року) до страхового стажу, а тому колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог.
Щодо доводів позивача про те, що судом першої інстанції безпідставно зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві вчинити дії зобов`язального характеру, оскільки такі дії має вчинити саме Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Як вбачається з матеріалів справи, для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, рішенням якого позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.
Таким чином, дії зобов`язального характеру щодо повторного розгляду заяви про зарахування стажу роботи має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а тому судом першої інстанції правильно зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати позивачу до страхового стажу спірні періоди роботи.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 травня 2024 року у справі №460/38580/22, від 24 травня 2024 року у справі №460/17257/23.
Крім того, покликання ОСОБА_1 на необхідність зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію за віком, то колегія суддів не приймає такі до уваги та вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що повноважним органом для обрахунку та призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії, а тому у спірних правовідносинах суд не вправі зобов`язати відповідача призначити пенсію, оскільки пенсійним органом у оскаржуваному позивачем рішенні ще не вирішено питання щодо врахування спірних періодів роботи позивача до загального стажу для призначення пенсії за віком.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у зарахуванні до її стажу періодів навчання з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року та роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03 липня 1981 року, оскільки стаж роботи позивача підтверджено відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, при цьому, неточність у записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії, так як працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправним і підлягає скасуванню і з метою захисту прав позивача правильно зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1990 року та періоди роботи з 15 січня 1990 року по 22 липня 1990 року та з 23 липня 1992 року по 01 січня 1996 року згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03 липня 1981 року та повторно розглянути заяву від 30 квітня 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.
Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені скаржниками в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, правильно і повно встановив обставини справи, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №260/10250/25 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 07 липня 2026 року.