КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 757/46275/25-ц Головуючий у суді першої інстанції - Ільєва Т.Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9178/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

ПОСТАНОВА
Іменем України

23 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2026 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
встановив:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі № 340/2785/24 було стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.02.2025 було стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір у розмірі 1937,92 грн.
Після видачі виконавчих листів у справі позивачка звернулась до Державної казначейської служби України з метою виконання рішення суду.
Однак, її було повідомлено, що виконавчі листи взяті на облік, однак відсутні кошти на зазначену мету.
Таким чином, тримісячний строк, визначений частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та пунктом 48 Порядок № 845, для перерахування коштів стягувачу було порушено відповідачем 22.07.2025.
Позивачка вказувала, що внаслідок таких невиконання судового рішення їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 10 000,00 грн. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з Державного бюджету України на її користь моральну шкоду у вказаному розмірі.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 1000 грн.
В іншій частині вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі .
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не врахував тривалий період невиконання рішення суду - 324 дні (з 22 квітня 2025 року по 12 березня 2026 року).
Крім цього, суд проігнорував судову практику із подібних правовідносин, зокрема, постанову Київського апеляційного суду від 05.03.2026 у справі № 757/10432/25-ц та постанову Верховного Суду від 21 лютого 2023 рокуу справі № 500/5748/21.
Державна казначейська служба України також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
У апеляційній скарзі вказує, що доказів бездіяльності або незаконних (протиправних) дій Казначейства з виконання рішень суду у справі 340/2785/24 про стягнення коштів матеріали справи не містять. Рішеннями судів в інших справах бездіяльність Казначейства також не встановлена.
Зазначає, що Казначейством вжиті і вживаються всі передбачені законодавством заходи щодо виконання рішень суду у справі № 340/2785/24 (докази наявні в матеріалах справи), що свідчить про відсутність незаконних (протиправних) дій або бездіяльності Казначейства, тому підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.
Стверджує, що саме по собі тривале невиконання Казначейством рішень суду у справі № 340/2785/24 не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачки представник Державної казначейської служби України проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив. 
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Встановлено, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі № 340/2785/24 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968,96 гривень.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.02.2025 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір у розмірі 1937,92 гривень.
На виконання рішення по справі №370/2785/24 Кіровоградським окружним адміністративним судом 20.03.2025 було видано виконавчі листи про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 968,96 грн та 1937,92 грн, які позивачем було надіслано на адресу Казначейства та зареєстровано 01.04.2025 за вх. № М-11-1125.
Листом від 03.04.2025 відповідач повідомив про те, що пакет документів було переслано для здійснення відповідних дій до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області.
Листом від 08.07.2025 Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області повідомило позивачку, що виконавчі листи були взяті на облік 22.04.2025.
Також, даним листом було повідомлено, що рішення буде виконано згідно черговості, у відповідності до бюджетної програми КПКВК 3504040.
10.07.2025 позивачка втретє звернулася до відповідача із запитом про надання інформації, в якому просила підтвердити, чи звертався відповідач у десятиденний строк з дня надходження виконавчих документів, як того вимагає пункт 49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, із запитом до Міністерства фінансів України щодо необхідності виділення коштів на погашення заборгованості саме за її виконавчими листами у справі № 340/2785/24.
Відтак, листом від 11.07.2025 відповідач повідомив, що ним надсилаються запити щодо необхідності виділення коштів на погашення заборгованості до Міністерства фінансів України кожні 10 днів. Проте, Порядок № 845 не містить вимоги щодо направлення Казначейством таких запитів по кожному виконавчому документу, що надходить до нього.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, у зв`язку з невиконанням рішенням суду, на користь позивача підлягає стягненню компенсація у вигляді моральної шкоди, оскільки таке тривале невиконання рішення суду порушує гарантовані державою права позивача..
Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.
Так, відповідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.
Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовувала тривалим невиконанням виданих 20.03.2025виконавчих листів №340/2785/24 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на її користь судового збору у розмірі 968,96 грн та 1937,92 грн, витрати великої кількості часу на написання заяв на адресу ГУ ДКС України в Донецькійобласті, та порушенням п. 49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.
Разом з тим, позивачкою ОСОБА_1 не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій або бездіяльності Державної казначейської служби України щодо виконання вказаних виконавчих листа. При цьому, як було встановлено, листом від 08.07.2025 Державна казначейська служба України повідомила ОСОБА_1 , що виконання зазначених виконавчих документів буде здійснюватися за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» з урахуванням особливостей встановлених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Також, ОСОБА_1 не було доведено завдання їй Державною казначейською службою України моральної шкоди.
Саме по собі тривале невиконання Державною казначейською службою України виконавчих листів №340/2785/24 від 20.03.2025 не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.
При цьому слід також врахувати і те, що вказаними виконавчими листами було передбачено стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань виключно судових витрат, а саме, судового збору у розмірі 968,96 грн та 1937,92 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю.
За таких обставин, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо часткової обґрунтованості позовних вимог і доходить висновку про необхідність ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не врахував тривалий період невиконання рішення суду. 
Як встановлено судом, виконавчий лист був узятий на облік (22.04.2025) та перебуває у черзі на виконання за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».
На виконання пункту 49 Порядку виконання рішень суду про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 №845 Державна казначейська служба України листами, зокрема, від 25.04.2025, 04.05.2025, 12.05.2025, 02.06.2025, 12.06.2025, 24.06.2025,15.07.2025, 05.08.2025, 05.09.2025, 16.09.2025, 22.09.2025,26.09.2025 просила збільшити бюджетні призначення за КПКВК 3504040 у 2025 році у передбачений бюджетним законодавством спосіб (а.с.45-69).
За результатами розгляду даних запитів Мінфіном надавались відповіді, що «питання збільшення бюджетних призначень Державній казначейській службі України для відшкодування шкоди і виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» в установленому бюджетним законодавством порядку та з урахуванням можливостей дохідної частини бюджету в умовах воєнного стану».
Зі змісту пункту 49 Порядку №845 випливає, що у разі необхідності у додаткових коштах понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає до Міністерства фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України протягом 10 днів з дня надходження відповідних виконавчих документів для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету.
Приписи цього пункту вимагають направлення до Міністерства фінансів України пропозицій щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України після надходження кожного виконавчого документа від кожного стягувача, а тому належним доказом виконання зазначених приписів може бути лише відповідне звернення до Міністерства фінансів України, направлене із дотримання строку, встановленого Порядком №845.
Аналогічний висновок щодо тлумачення частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», абзацу другого пункту 48 Порядку №845 викладений у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі №826/7371/15, від 4 вересня 2020 року у справі №640/5757/19, від 29 квітня 2021 року у справі №826/13511/17 і підстави для відступу від нього відсутні.
На тлі викладеного колегія суддів зауважує, що у даній справі наявні докази, які підтверджують, що Казначейство у 10-денний строк з моменту надходження від неї виконавчого документу зверталося до Міністерства фінансів України з відповідними пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у зв`язку з неможливістю здійснення безспірного списання коштів через їхню недостатність.
Подання відповідачем Міністерству фінансів України вказаних пропозицій у відповідності до пункту 49 Порядку №845 свідчить про використання наданих йому повноважень задля виконання судового рішення.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що відповідач вжив заходів з метою належного виконання виконавчих листів (зокрема, неодноразово звертався з листами до Міністерства фінансів України з проханням врахувати дійсний стан фінансування бюджетної програми забезпечення «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» і з урахуванням цих потреб врахувати пропозиції щодо необхідності додаткових коштів на згадану програму), втім невиплата коштів за цими виконавчими документами зумовлена не бездіяльністю Державної казначейської служби України (як суб`єкта владних повноважень), а відсутністю належного асигнування відповідної бюджетної програми, що не належить до компетенції відповідача.
Перерахування коштів стягувачем із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність органів Казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів, та передбаченими у Законах про Державний бюджет України на відповідний рік, обмеженими асигнуваннями, виділеними для погашення заборгованості за судовими рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.
Щодо посилання апелянтом на те, що суд першої інстанції не врахував висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 21.02.2023 у справі №500/5748/21, колегія суддів зазначає, що дані справи не є тотожними. Адже, у справі №500/5748/21 суд прийшов до висновку про порушення 10-денного терміну з дня надходження виконавчого документа на ім`я позивачки, надання Казначейством пропозицій Мінфіну щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
У справі, що переглядається виконавчий лист був взятий на облік 22.04.2025, а 25.04.2025 Державною казначейською службою України було направлено пропозицію щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Отже, Державна Казначейська служба України подала до Міністерства фінансів України пропозицію щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України протягом 10 днів з дня надходження виконавчого документу ОСОБА_1 для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету, чим виконала приписи пункту 49 Порядку №845.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу Державної казначейської служби Українислід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням нового рішення відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2026 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома