Справа № 740/1053/26 
Провадження № 2/740/1295/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2026 року       місто Ніжин 

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області у складі: 
головуючої судді Гагаріної Т.О., 
за участі секретаря судового засідання Мартиненко Ю.А., 
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Дудки О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

встановив:

позивач звернулася до суду із зазначеним позовом.
В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 12.02.2010 по 03.02.2015, від шлюбу мають спільну дітину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання любу відповідач почав проживати окремо, дочка залишилася проживати з нею. Майже відразу відповідач припинив спілкування з дитиною. У 2015 році він виїхав за кордон, декілька разів повертався до м.Ніжин, однак з дочкою не спілкувався, а з 2022 року перебуває за кордоном на постійній основі. За час проживання за межами України відповідач жодним чином не брав участі у вихованні та утриманні дочки, не спілкується з нею ні у телефонному режимі, ні засобами поштового зв`язку чи через месенджери, матеріально дочку не утримує. Дочка проживає разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. Встановлення судом факту самостійного виховання неповнолітньої дочки необхідне їй для звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». Вона зверталася до військової частини з рапортом про звільнення з військової служби, однак рапорт було їй повернуто на доопрацювання та зазначено, що у документах на звільнення відсутнє рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини до 18 років.
Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.03.2026 вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
24.03.2026 від надійшли пояснення третьої особи в яких зазначають, що доводи позивача про одноособове утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підтверджені жодним доказом. Разом з тим, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначає, що позивачем не додано до позовної заяви доказів, які свідчать про її самостійне виховання та утримання дитини. 
Ухвалою від 13.05.2026 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач у судовому засіданні пояснила, що вона проживає разом з дочкою та своєю мітір`ю, повністю утримує дитину сама. Її колишній чоловік з 2015 року проживає за кордоном. З дочкою не спілкується, кошти на утримання дитини не надає. З позовом про стягнення аліментів вона не зверталася. У 2023 році вона уклала контракт та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На даний час змінилися умови проходження військової служби, тому вона хоче звільнитися. Встановлення факту одноосібного виховання та утримання дочки їй необхідно для звільнення з військової служби. Дії військової частини щодо відмови у звільненні її зі служби вона не оскаржувала.
Представник позивача адвокат Дудка О.В. підтримала позовні вимоги та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей їй необхідно для звільнення з військової служби. 
Відповідач ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи повідомлявся засобами поштового зв`язку за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання згідно із п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подав. Також про час та місце судового засідання був повідомлений відповідно до ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служби у справах дітей Ніжинської міської ради Чернігівської області у судове засідання не з`явився, повідомлений про розгляд справи належним чином. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - військової частини НОМЕР_1 у засідання не з`явився, просив розглянути справу без участі представника військової частини за наявними матеріалами та доказами.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Частина 1 ст.16 ЦК України гарантує кожній особі право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті наведено спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який не є вичерпним.
Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім’я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України (СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода наобов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов’язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров’я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов’язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно ст.141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2, 5 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Статтею 151 СК України визначено права батьків щодо виховання дитини.
Стаття 154 СК України закріплює перелік прав батьків по захисту дитини, а саме: батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.
Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
У ч.4 ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов’язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов’язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов’язки є такими, що тісно пов’язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб’єктністю, такі права та обов’язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Частиною 1 ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов’язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов’язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов’язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов’язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов’язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов’язків з виховання дитини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, а також Верховним Судом у постановах від 14.01.2026 у справі № 507/2828/24, від 11.02.2026 у справі № 396/2423/24, від 25.03.2026 у справі № 161/1337/25, від 23.04.2026 у справі № 578/622/24 та інших.
Відповідно до ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов’язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов’язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (постанови Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 482/2163/17, від 15.09.2021 у справі № 487/3126/17, від 07.02.2024 у справі № 569/18407/22, від 11.12.2024 у справі № 569/2642/23).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12.02.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у справі № 740/5418/14 від 03.02.2015 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.
Згідно довідки виконавчого комітету Ніжинської міської ради та акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , 1957 року народження, - мати позивача. Умови проживання задовільні, житлове приміщення умебльоване, наявні речі загального вжитку побутової техніки, сім`я має продукти харчування. Для вихованні та розвитку дитини наявне місце для відпочинку, обладнаний куточок школяра, дитина має одяг та взуття відповідно до віку та сезону. У ході бесіди неповнолітня ОСОБА_5 розповіла, що проживає за даною адресою з матір`ю та бабою. Батько ніколи не дарував їй подарунки, не цікавився її життям. Вихованням дівчинки займається мама. Члени комісії вважають, що ОСОБА_6 створила належні умови для проживання дитини.
Відповідно до характеристики КЗ «Ніжинський фаховий медичний коледж» Чернігівської обласної ради виданої ОСОБА_3 , яка навчається з вересня 2025 року, вбачається, що мати бере активну участь у вихованні студентки, постійно цікавиться її навчанням та успішністю, підтримує зв`язок із керівником групи і викладачами, відвідує батьківські збори. 
Від служби у справах дітей Ніжинської міської ради Чернігівської області надійшов витяг із рішення виконавчого комітету Ніжинської імської ради №201 від 30.04.2026 про затвердження висновку щодо одноосібної участі ОСОБА_1 у вихованні та утриманні її дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 .
З довідки, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на виконання ухвали суду від 17.03.2026, вбачається, що ОСОБА_2 перетнув кордон у пункті пропуску пп «Р.Руська» 30.09.2022 (а.с.35).
Зі службової характеристики на старшого лейтенанта ОСОБА_1 вбачається, що вона була призвана на військову службу 11.01.2023 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «про загальну мобілізацію». З 10.10.2024 відповідно до наказу командувача військ ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 10.10.2024 № 800 займає посаду начальника групи бронювання ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З листа військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби старшого лейтенанта ОСОБА_1 , відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) вбачається, що військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Враховуючи зазначене вище матеріали щодо звільнення з військової служби у запас старшого лейтенанта ОСОБА_1 , начальника групи бронювання ІНФОРМАЦІЯ_4 , були направленні на доопрацювання до ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв`язку з необхідністю доопрацювання документів, а саме: у документах на звільнення відсутнє рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини до 18 років.
Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема суди розглядають справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ст.65 Конституції України).
Порядок звільнення з військової служби визначений ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Системний аналіз положень СК України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», на який покликається позивач в обґрунтування мети встановлення юридичного факту (за для звільнення з військової служби) свідчить, що передбачене пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону, звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років — стосується військовослужбовців, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу — недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей.
Частиною 12 ст.26 Закону № 2232-XII, зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч.1 ст.135 СК України.
При встановленні факту самостійного виховання дитини матір`ю фактично встановлюється юридичний факт, у силу якого обсяг прав батька обмежується або припиняється.
З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітня дочка проживає разом із нею, знаходиться на її утриманні і вихованні.
Разом з тим, в силу ст.141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов’язків щодо дитини. Позивач не надала суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, батько умисно ухиляється від виконання цих обов’язків чи реалізації прав.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вона самостійно несе витрати по її утриманню, так і доказів того, що батько дитини таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання нею дитини. 
Надані суду докази лише свідчать про факт проживання неповнолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення батька від участі у вихованні дитини та утриманні дитини. 
Окреме проживання батьків, визначення місця проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання матір`ю дитини та бути підставою для звільнення із військової служби. Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 307/4851/22.
У постанові від 01.06.2026 у справі № 725/5985/25 Верховний Суд підтвердив сформовану раніше практику щодо спорів про самостійне виховання дітей. Суд наголосив, що проживання дитини з одним із батьків саме по собі не означає її самостійного виховання цим із батьків. Також окреме проживання матері чи батька не припиняє їхніх прав та обов`язків щодо дитини.
Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, позивач при цьому не ставила питання про позбавлення батьківських прав батька цієї дитини, визнання його недієздатним, померлим або безвісно відсутнім, зазначаючи про самоусунення відповідача від виховання та утримання їх спільної дитини, хоча вимога про встановлення факту одноосібного виховання дитини батьком автоматично створює негативні наслідки для батька дитини.
Так, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідач ухиляється від участі у вихованні дитини, не здійснює жодного матеріального забезпечення дитини або фактично припинив виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач також не зверталася з позовною вимогою про стягнення аліментів, що суд враховує під час оцінки доводів щодо одноосібного утримання дитини.
Окрім того, відповідно до положень ст.160 СК України місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , яка досяг чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову.
Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 83, 141, 247, 265, 280-283 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитинивідмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя Т.О. Гагаріна