Справа №278/1566/26
Категорія 38
2/295/4095/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.07.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі головуючої судді Стрілецької О.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
Позивач з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №5397607 від 20.03.2025 у розмірі 56649,60 грн, з яких 11200,00 грн - тіло кредиту, 38729,60 грн – відсотки за користування кредитом, комісія за надання кредиту - 1120,00 грн, штрафні санкції – 5600,00 грн.
Позов обґрунтований тим, що 20.03.2025 між ТОВ «Лінеура Україна»та  ОСОБА_1 в електронному вигляді був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №5397607, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику грошові кошти в розмірі 11200,00 грн строком на 360 днів шляхом переказу коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.
Позивач зазначає, що відповідач отримала в тимчасове платне користування грошові кошти згідно з укладеним договором, умови якого не виконує, отримані кредитні кошти в строк не повертає.
У позовній заяві позивач посилається на те, що право вимоги до відповідача за кредитним договором №5397607 від 20.03.2025 перейшло до нього на підставі договору факторингу №30/10/20245 від 30.10.2025, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна»та ТОВ «Фінансова компанія "Фінтраст Капітал».
Таким чином, позивач посилається на те, що на підставі ст. 512, 514 ЦК України він набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.
У порушення умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 56649,60 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору в сумі 2662,40 грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

ІІ. Процедура та позиції сторін
Згідно з ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 09.04.2026 матеріали цивільної справи №278/1566/26 передані за підсудністю на розгляд до Богунського районного суду м. Житомира.
Відповідно до ухвали суду від 04.05.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, чи належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , банківська карта № НОМЕР_1 ; чи була успішною транзакція, здійснена 20.03.2025 на зазначену карту в сумі 11200,00 грн; чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № НОМЕР_1 за ініціативою ТОВ "Лінеура Україна" через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ "Універсальні платіжні рішення".
09.06.2026 на виконання вимог ухвали суду від 04.05.2026 з АТ КБ «ПриватБанк» надійшли документи, яку витребовув суд (а. с. 113).
Копія ухвали про відкриття провадження у справі 09.05.2026 отримана відповідачкою, про що свідчить її особистий підпис в повідомленні про вручення поштового відправлення (а. с. 108).
Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Заяви по суті справи до суду також не надходили.

ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду
Судом встановлено, що 20.03.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір №5397607 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а. с. 120-133). Кредитний договір укладений в електронному вигляді, який відповідачка підписала електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором 11902 (а. с. 133).
У пункті 1.1 договору вказано, що укладання цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІКС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.
Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 договору ОСОБА_1 надається кредит у розмірі 11200,00 грн, строк кредиту - 360 днів, зі стандартною процентною ставкою 0,95% у день, знижена процентна ставка – 0,9025% у день, 1120,00 грн - разова комісія, яка нараховується при наданні кредиту.
На підставі п. 2.1 договору кредит надавався відповідачу у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на платіжну карту НОМЕР_1 .
Між сторонами у справі був узгоджений графік платежів, який є Додатком 1 до договору, відповідно до якого було узгоджено суму кредиту та суму нарахованих процентів, а також дату повернення кредиту (на звороті а. с. 133).
Зі змісту відповіді з АТ КБ «ПриватБанк» від 18.05.2026 та довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 03.11.2035 підтверджено виконання платіжної операції ТОВ «Лінеура Україна» 20.02.2025 отримувачу ОСОБА_1 із зарахування на карту № НОМЕР_3 грошових коштів в сумі 11200,00 грн (а. с. 84, 110).
З матеріалів справи, досліджених судом, встановлено, що ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі, який визначений договором. 

30.10.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія « Фінтраст Капітал» укладений договір факторингу №30/10/2025, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» за плату належні йому права вимоги до відповідача за кредитним договором №5397607 від 20.03.2025, що підтверджується змістом самого договору та Витягу з Реєстру боржників до цього договору (а. с. 53-63, 82).
Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
З урахуванням викладеного, на підставі ст. 512, 514 ЦК України до «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №5397607, укладеним 20.03.2025.

У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Встановивши, що відповідно до умов кредитного договору відповідачка отримала кредитні кошти, судом не встановлено, що вона належним чином виконала свої зобов`язання з їх повернення у повному обсязі та сплатила інші платежі за договором, що призвело до виникнення заборгованості.
Згідно з наданими розрахунками, складеними ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором №5397607 від 20.03.2025 становить:11200,00 грн - тіло кредиту, 38729,60 грн – відсотки за користування кредитними коштами, які нараховані у межах строку кредитування, комісія (а. с. 75-80), який суд в цій частині визнає правильним, таким, що відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договорута вимогам чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Щодо стягнення комісії. 
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачки комісію за надання кредиту у розмірі 1120,00 грн.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію.
За умовами договору, що підтверджується і змістом розрахунку заборгованості, відповідачу при наданні кредиту нарахована комісія в розмірі 1120,00 грн (п. 1. 4 договору).
З огляду на те, що умовами договору передбачена комісія за надання кредиту, що цілком відповідає нормам Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає її нарахування правомірним, і вона підлягає стягненню з відповідача.

Щодо стягнення штрафу в розмірі 5600,00 грн.
Частиною 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і діє по теперішній час.
Кредитний договір укладений ОСОБА_1 під час дії воєнного стану, отже, на правовідносини, які склались між сторонами, поширюється дія п.18 Перехідних положень ЦК України.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23, дія п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджується на кредитний договір.
Аналогічний правовий висновок, щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 910/10901/23.
Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року №183/7850/22 зазначив, що тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Практика Верховного Суду в цих правовідносинах є послідовною і незмінною.
Суд відхиляє доводи представника позивача, викладені в позовній заяві, що неустойка підлягає стягненню на підставі норм Закону України "Про споживче кредитування", який є спеціальним для регулювання спірних правовідносин, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023, відповідно до якого виключений пункт 6-1 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення", який передбачав заборону стягнення неустойки під час дії воєнного стану, з огляду на таке.
Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодексів, так і інших (поточних)). Одночасно слід визнати існування ієрархії між ЦК та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). Стосовно виміру ієрархії актів цивільного законодавства по горизонталі, то в статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Такий спосіб вирішення колізії норм ЦК з нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див. рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України, Великою Палатою Верховного Суду, касаційними судами (див. постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 753/95/21, окрема думка суддів Верховного Суду від 10.12.2025 справа № 354/417/25).
Таким чином, суд вважає, що в спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми ЦК України, як основного акта цивільного законодавства, які мають вищу юридичну силу по відношенню до норм Закону України "Про споживче кредитування".
Крім того, суд вважає, що норми, згідно з якими позичальники за договорами кредиту, які не є споживчими, звільнені від відповідальності за невиконання умов договорів у вигляді стягнення неустойки на період дії воєнного стану, є дискримінаційними по відношенню до позичальників, які отримали кошти за договорами про споживчий кредит, що є неприйнятним, суперечить принципам розумності і справедливості як засадам цивільного законодавства.
Отже, суд вважає, що нарахування штрафу за невиконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі договору споживчого кредиту в період дії воєнного стану, є неправомірним, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Проаналізувавши надані позивачем докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, надавши оцінку нормам матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідач допустила неналежне виконання умов кредитного договору, що призвело до порушення майнових прав позивача, тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково з підстав, наведених вище по тексту рішення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 11200, 00 грн; 38729,60 – відсотки, нараховані в межах строку кредитування за період з 20.03.2025 по 15.03.2026; 1120,00 грн – комісія за надання кредиту, що разом становить 51049,60 грн. У задоволенні вимог про стягнення штрафу в розмірі 5600,00 грн, суд відмовляє за безпідставністю.

V. Розподіл судових витрат 
Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
 
Отже, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2396,20 грн (2662,40 грн х 90% від задоволених вимог).

 
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження понесених позивачем витрат з надання правничої допомоги представник позивача надав копії: договору про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024, відповідно до п. 4.1 якого передбачено, що отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару; рахунку на оплату від 23.03.2026 із зазначенням обсягу, виду та вартості робіт; акту прийому-передачі виконаних робіт № 17465 від 23.03.2026, заявки №17465 від 23.02.2026 на виконання доручення до договору №10/12-2024 від 10.12.2024, за змістом яких вбачається, що правова допомога надана на суму 10 000,00 грн (а. с. 16-17, 74, 81, 86-87).
З огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати з надання професійної правничої допомоги підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 9000,00 грн (10000 х 90%).
Водночас, згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
В постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц зазначено, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, постанова від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80, від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанови Верховного Суду від 09.03.2021 у справі № 200/10535/19-а, від 18.03.2021 у справі № 520/4012/19, від 23.04.2021 у справі № 521/15516/19, від 14.06.2021 у справі № 826/13244/16).
Враховуючи категорію і складність цієї справи, яка за характером спірних правовідносин є малозначною, розглянута в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, розмір заявлених до стягнення вимог, те, що позовні вимоги задоволені частково, беручи до уваги обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, яка складається фактично з підготовки позовної заяви та направлення її до суду, з огляду на зміст позовної заяви, яку складав адвокат, яка є типовою, значною мірою містить лише загальні формулювання і посилання на правові норми, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності наданих адвокатських послуг, суд вважає не підтвердженою необхідність підготовки позицій для ефективного захисту протягом 1 год., письмової консультації протягом 1 год., вжиття заходів на письмове отримання письмових доказів 2 год., а також складання та оформлення додатків до позовної заяви 1 год., складання та оформлення процесуальних документів у суді першої інстанції – 2 год., представництво інтересів під час здійснення цивільного судочинства 2 год., а відтак суд робить висновок, що заявлені до стягнення витрати з надання правничої допомоги підлягають зменшенню, судом не встановлена їх доцільність у такому розмірі, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача витрати з надання правничої допомоги в сумі 5000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задоволити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором №5397607 від 20.03.2025 у розмірі 51049,60 грн, з яких 11200, 00 грн - тіло кредиту; 38729,60 – відсотки, нараховані в межах строку кредитування за період з 20.03.2025 по 15.03.2026; 1120,00 грн – комісія за надання кредиту, а також стягнути судовий збір у розмірі 2396,20 грн та 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні вимоги про стягнення штрафу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», місцезнаходження: м. Київ, вул. Набережно- Корчуватська, 27, прим. 2, 15, оф. 118/2; код ЄДРПОУ 44559822.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання:  АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя О.В. Стрілецька