ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.08.2026 | Справа № 910/6513/26

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу 
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пасіфік інвест груп" (03113, м. Київ, вул. Грушецька, 9а, ідентифікаційний код 39391939)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські козаки" (вул. Теодора Драйзера, 36, кв. 193, м. Київ, 02222, ідентифікаційний код 38212978)
про стягнення 619 955,70 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Пасіфік інвест груп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські козаки" про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлових приміщень № О-476-2023 від 01.08.2023 у розмірі 649 955,70 грн, з яких: 510 915,20 грн основного боргу, 26 521,93 грн інфляційних втрат, 10 248,59 грн трьох відсотків річних та 102 269,98 грн пені.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2026 позовну Товариства з обмеженою відповідальністю "Пасіфік інвест груп" залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 5 днів з дня вручення ухвали суду.
04.06.2026 через підсистему "Електронний суд" на виконання вищевказаної ухвали суду, від позивача надійшли заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.
09.07.2026 через підсистему «Електронний суд» позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якому останній зазначає, що 30 червня 2026 року від відповідача на користь позивача надійшли грошові кошти у розмірі 30 000, 00 грн з наступним призначенням платежу: «Згідно реалізації товарів і послуг № 1084 від 30 листопада 2025, у т.ч. ПДВ 20,00% = 5 000,00грн», що підтверджується копією банківської виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 30.06.2026 року. Таким чином, позивач просить суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача на користь останнього суму заборгованості за договором оренди нежитлових приміщень № О-476-2023 від 01.08.2023 року у розмірі 480 915, 20 грн, а також 102 269, 98 грн пені, 26 521, 93 грн - інфляційних втрат та 10 248, 59 грн - 3% річних.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Дослідивши надану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд визнає її такою, що подана з дотриманням приписів чинного процесуального законодавства, зокрема положень ч. 5. ст. 46, ст. 170 ГПК України, тому, суд приймає до розгляду заяву позивача та визначає ціну позову з її урахуванням.
Відповідач не скористався своїм правом, забезпеченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, відзив у встановлений строк суду не надав. 
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).
Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
01 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пасіфік інвест груп" (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українські козаки" (далі - відповідач) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № О-476-2023, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова, буд. 9А (ЛВК-2, цокольний поверх, складське приміщення № 005, № 011А, № 014, № 014А, № 027, № 031, № 035, 1 поверх, офіс № 108, 2 поверх, офіс № 219, офіс № 231, 3 поверх, офіс № 231), що належить орендодавцю на праві власності (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 1.2 договору оренди загальна площа складських приміщень становить 276,9 кв.м., а офісних приміщень - 142,4 кв.м. У підпунктах 1.2.1-1.2.11 описано площі кожного орендованого приміщення. 
Згідно з п. 1.3 договору оренди приміщення орендуються з метою його використання в якості офісного приміщення та складського приміщення.
Відповідно до акту прийому-передачі № 1 від 01 серпня 2023 року (додаток № 1 до договору оренди) відповідач прийняв від позивача в оренду приміщення загальною площею: складські - 276, 9 кв.м., офісні - 142, 4 кв.м. з додатковим обладнанням, у задовільному технічному стані.
Відповідно до п. 3.2 договору оренди на день підписання договору вартість одного квадратного метра орендованого складського приміщення строком на один місяць становить: 198,00 грн з урахуванням ПДВ, офісного приміщення строком на один місяць становить: 333,00 грн з урахуванням ПДВ, орендованого складського нестандартного приміщення строком на один місяць становить: 165, 00 грн з урахуванням ПДВ.
Згідно з п. 3.3 договору оренди орендна плата за користування орендованим майном протягом одного місяця розраховується, виходячи із вартості одного квадратного метра, вказаної у п. 3.2. договору, та загальної площі приміщення, вказаної в п. 1.2 договору, і становить 101 166, 30 грн з урахуванням ПДВ, а саме: 3.3.1. згідно з пунктом 1.2.1. - 13464, 00 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.2. згідно з пунктом 1.2.2. - 7048,80 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.3. згідно з пунктом 1.2.3. - 8256, 60 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.4. згідно з пунктом 1.2.4. - 7385, 40 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.5. згідно з пунктом 1.2.5. - 5227, 20 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.6. згідно з пунктом 1.2.6. - 5395, 50 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.7. згідно з пунктом 1.2.7. - 6969, 60 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.8. згідно з пунктом 1.2.8. - 5694, 30 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.9. згідно з пунктом 1.2.9. - 12321, 00 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.10. згідно з пунктом 1.2.10. - 23310, 00 грн з урахуванням ПДВ; 3.3.11. згідно з пунктом 1.2.11. - 6093, 90 грн з урахуванням ПДВ.
Позивач зазначає, що протягом строку дії договору оренди, сторони неодноразово узгоджували як зміну обсягу орендованих площ, так і зміну розміру орендної плати, шляхом підписання додаткових угод:
- відповідно до додаткової угоди № 1 від 01.12.2023 року до договору оренди вартість орендної плати було збільшено до 108 639,30 грн;
- відповідно до додаткової угоди № 2 від 01.01.2024 року до договору оренди вартість орендної плати було зменшено (через зменшення кількості орендованих площ) до 102 106, 20 грн;
- відповідно до додаткової угоди № 3 від 15.02.2024 року до договору оренди вартість орендної плати було зменшено (через зменшення кількості орендованих площ) до 96 001, 50 грн;
- відповідно до додаткової угоди № 5 від 01.06.2024 року до договору оренди вартість орендної плати було зменшено (через зменшення кількості орендованих площ) до 82 792, 50 грн;
- відповідно до додаткової угоди № 6 від 01.09.2024 року до договору оренди вартість орендної плати було зменшено (через зменшення кількості орендованих площ) до 77 004, 60 грн;
- відповідно до додаткової угоди № 7 від 01.11.2024 року до договору оренди вартість орендної плати було збільшено (через збільшення кількості орендованих площ) до 87 830, 60 грн;
- відповідно до додаткової угоди № 8 від 01.04.2025 року до договору оренди вартість орендної плати було збільшено (через збільшення кількості орендованих площ) до 100 952, 60 грн;
- відповідно до додаткової угоди № 9 від 11.09.2025 року до договору оренди вартість орендної плати було зменшено (через зменшення кількості орендованих площ) до 84 428, 60 грн;
- відповідно до додаткової угоди № 10 від 01.03.2026 року до договору оренди вартість орендної плати було зменшено (через зменшення кількості орендованих площ) до 37 154, 70 грн.
Згідно з п. 4.1.1 договору оренди орендодавець до 10 числа кожного місяця виставляє рахунок за оренду приміщення за поточний місяць, а орендар вносить щомісячно орендну плату протягом 10 днів. У будь-якому випадку, не пізніше 20 числа поточного місяця включно, орендар зобов`язаний перерахувати кошти на поточний рахунок орендодавця за послуги оренди за повний поточний календарний місяць. У разі фактичного надання орендарю як кінцевому споживачу постачаючою організацією будь-яких інших послуг, що можуть бути виділені окремо, орендодавець виставляє на орендаря відповідний окремий рахунок, у якості відшкодування фактичних витрат орендодавця за надання відповідних послуг. У разі неотримання рахунку, орендар самостійно визначає розмір оплати згідно умов цього договору, у подальшому розмір оплати підлягає коригуванню орендодавцем згідно відповідного рахунку орендодавця.
Проте, як зазначає позивач, протягом строку дії договору оренди відповідач систематично порушував умови договору, не сплачуючи у встановлений п. 4.1.1 договору оренди строк орендну плату та компенсацію за окремі отримані послуги.
Так, як виходить з підписаного уповноваженими представниками позивача та відповідача акту звірки взаємних розрахунків по стану за період: січень 2025 року - квітень 2026 року за договором № О-476-2023 від 01.08.2023 року, станом на початок 2025 року (01.01.2025 року) загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором оренди становила 249 224, 20 грн.
Разом з тим, позивач зазначає, що відповідач у повному обсязі здійснив погашення заборгованості за 2024 рік у сумі 249 224, 20 грн, здійснивши оплату за рахунками, виставленими йому позивачем у 2024 році: 3 платежі від 30 січня 2025 року на загальну суму 228 205, 20 грн, платіж від 31 травня 2025 року на загальну суму 11 019, 00 грн, а також платіж від 20 червня 2025 року на загальну суму 10 000, 00 грн.
Отже, станом на дату подання даної позовної заяви заборгованість за 2024 рік відповідачем погашена повністю.
Проте, позивач стверджує, що заборгованість, яка виникала у відповідача за користування орендованими приміщеннями у 2025-2026 роках погашалась лише частково, шляхом здійснення не систематичних платежів у різних сумах.
Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлових приміщень № О-476-2023 від 01.08.2023 у розмірі 619 955,70 грн, з яких: 480 915,20 грн основного боргу, 26 521,93 грн інфляційних втрат, 10 248,59 грн трьох відсотків річних та 102 269,98 грн пені, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Приписами ч. 1 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Пунктами 1, 4 ст. 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Факт передачі відповідачу об`єкта оренди підтверджується актом приймання-передачі № 1 від 01.08.2023.
Відповідно до пункту 3.3 договору орендна плата за користування орендованим майном розраховується виходячи з вартості одного квадратного метра та загальної площі орендованих приміщень.
Судом встановлено, що протягом дії договору сторонами неодноразово змінювалися площа орендованих приміщень та, відповідно, розмір орендної плати шляхом укладення додаткових угод.
Так, додатковою угодою № 1 від 01.12.2023 розмір орендної плати збільшено до 108 639,30 грн; додатковою угодою № 2 від 01.01.2024 - зменшено до 102 106,20 грн; додатковою угодою № 3 від 15.02.2024 - до 96 001,50 грн; додатковою угодою № 5 від 01.06.2024 - до 82 792,50 грн; додатковою угодою № 6 від 01.09.2024 - до 77 004,60 грн; додатковою угодою № 7 від 01.11.2024 - збільшено до 87 830,60 грн; додатковою угодою № 8 від 01.04.2025 - до 100 952,60 грн; додатковою угодою № 9 від 11.09.2025 - зменшено до 84 428,60 грн; додатковою угодою № 10 від 01.03.2026 - до 37 154,70 грн.
Пунктом 4.1.1 договору встановлено, що орендодавець до 10 числа кожного місяця виставляє рахунок за оренду приміщення за поточний місяць, а орендар вносить щомісячно орендну плату протягом 10 днів, однак у будь-якому випадку не пізніше 20 числа поточного місяця включно.
Таким чином, відповідач зобов`язався щомісячно, не пізніше 20 числа відповідного місяця, здійснювати оплату за користування орендованими приміщеннями.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Частиною першою статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконував зобов`язання за договором та надавав відповідачу у користування орендовані нежитлові приміщення. Договір у спірний період сторонами розірваний не був, а відповідач продовжував користуватися орендованим майном.
Факт надання послуг з оренди підтверджується наявними у матеріалах справи актами надання послуг за період січень 2025 року - квітень 2026 року, актами звірки взаємних розрахунків, рахунками, податковими накладними та іншими первинними документами.
Водночас, судом встановлено, що відповідач свій обов`язок щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів належним чином не виконував, внаслідок чого заборгованість систематично змінювалася залежно від нарахування чергової орендної плати та здійснення відповідачем часткових оплат.
Так, станом на 01.01.2025 заборгованість відповідача становила 249 224,20 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що заборгованість за 2024 рік відповідачем у подальшому погашена повністю шляхом здійснення платежів 30.01.2025 у сумі 228 205,20 грн, 31.05.2025 у сумі 11 019,00 грн та 20.06.2025 у сумі 10 000,00 грн.
Натомість заборгованість, яка виникла внаслідок користування відповідачем орендованими приміщеннями протягом 2025- 2026 років, погашалася лише частково та станом на день звернення позивача до суду становила 510 915,20 грн.
Розмір зазначеної заборгованості підтверджується, зокрема, актами звірки взаємних розрахунків за січень 2025 року - січень 2026 року та січень 2025 року - квітень 2026 року, які містять підписи представників сторін, а також первинними документами, на підставі яких відповідні акти складені.
Разом з тим, після відкриття провадження у справі, 30.06.2026 відповідач здійснив платіж у сумі 30 000,00 грн із призначенням платежу щодо реалізації товарів і послуг за листопад 2025 року.
У зв`язку з цим позивач у порядку статті 46 Господарського процесуального кодексу України подав заяву про зменшення розміру позовних вимог та просить стягнути з відповідача 480 915,20 грн основного боргу.
Водночас, інший здійснений відповідачем платіж у сумі 37 226,70 грн відповідно до рахунку від 01.06.2026 не впливає на розмір заявленої до стягнення заборгованості, оскільки стосується користування приміщеннями у червні 2026 року, тоді як до складу заявленого у цій справі основного боргу включена заборгованість, сформована станом на 29.05.2026.
Отже, враховуючи встановлені обставини, здійснену після звернення до суду часткову оплату та подану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення 480 915,20 грн основного боргу є документально підтвердженою, відповідачем не спростованою та підлягає задоволенню.
Позивачем також заявлено до стягнення 26 521,93 грн інфляційних втрат та 10 248,59 грн 3 % річних, нарахованих за період прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат та процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права кредитора, спрямованим відповідно на компенсацію втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсацію за користування боржником утримуваними ним грошовими коштами.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних з урахуванням визначених договором строків оплати, сум заборгованості у відповідні періоди та здійснених відповідачем часткових оплат, суд встановив, що розрахунок є арифметично правильним та відповідає вимогам частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
При цьому здійснений відповідачем 30.06.2026 платіж у сумі 30 000,00 грн не впливає на розмір заявлених позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки відповідні нарахування здійснені станом на дату подання позовної заяви - 29.05.2026, тобто, до здійснення зазначеної часткової оплати.
За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 10 248,59 грн 3 % річних підлягає задоволенню в повному обсязі.
Щодо інфляційних втрат суд враховує, що індекс інфляції застосовується до суми основного боргу, яка існувала у відповідному періоді прострочення, з урахуванням здійснених боржником часткових оплат.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за заявлений період, суд встановив, що позивачем правильно враховано динаміку заборгованості та відповідні індекси інфляції.
Таким чином, вимога позивача про стягнення 26 521,93 грн інфляційних втрат також є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Позивачем також заявлено до стягнення 102 269,98 грн пені, нарахованої за період з 29.05.2025 по 29.05.2026.
Відповідно до частин першої та третьої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 9.2 договору оренди встановлено, що за несплату орендної плати та інших платежів відповідно до умов договору до 20-го числа поточного місяця включно орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 5 % від несплаченої суми за кожен прострочений день.
Незважаючи на використання сторонами терміна «штраф», передбачена пунктом 9.2 договору санкція за своєю правовою природою є пенею, оскільки обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання залежно від кількості днів прострочення.
Разом із тим позивач не здійснював нарахування пені виходячи з передбачених договором 5 % за кожен день прострочення, а обмежив її розмір подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у відповідний період.
Так, при здійсненні розрахунку позивач застосував подвійну облікову ставку НБУ у розмірі 31 % річних у період дії облікової ставки 15,5 % та 30 % річних після зменшення облікової ставки НБУ до 15 %.
Такий підхід відповідає законодавчому обмеженню розміру пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Судом також враховано питання щодо періоду нарахування пені.
Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, чинною на момент укладення Договору та виникнення частини спірних правовідносин, було передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 дійшла висновку, що формулювання договору про нарахування пені «за кожен день прострочення» саме по собі не є встановленням іншого, ніж визначений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку нарахування штрафних санкцій.
Отже, пункт 9.2 договору, який передбачає відповідальність «за кожен прострочений день», не встановлював іншого строку нарахування пені.
Разом із тим, з 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність у зв`язку з введенням у дію Закону України від 09.01.2025 № 4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб».
Цим же Законом частину третю статті 549 Цивільного кодексу України доповнено положенням, відповідно до якого боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, а договором може бути визначено менший розмір пені.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Визначаючись щодо застосування норми ч. 6 ст.232 ГК України до спірних правовідносин сторін, суд виходить з того, що відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, за загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (такі висновки щодо застосування норм права викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.10.2025 у справі №920/51/23).
З огляду на те, що дія нормативно-правового акту поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності, що є однією з гарантій правової стабільності, враховуючи, що договір та відповідні цивільні права і обов`язки сторін (зокрема зобов`язання відповідача оплатити надані послуги) виникли до втрати чинності Господарським кодексом України, до спірних правовідносин сторін із нарахування пені за порушення грошового зобов`язання слід застосовувати положення ч. 6 ст.232 Господарського кодексу України.
Суд враховує правовий підхід, відповідно до якого після втрати 28.08.2025 чинності Господарським кодексом України нарахування пені продовжується, якщо станом на цю дату шестимісячний строк, передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, щодо відповідного зобов`язання не закінчився.
При цьому, після 28.08.2025 правове регулювання пені здійснюється положеннями Цивільного кодексу України, які не встановлюють шестимісячного обмеження періоду її нарахування.
Перевіривши динаміку заборгованості відповідача та здійснені ним часткові оплати, судом встановлено, що заборгованість за найбільш ранніми платежами погашалася здійсненими відповідачем платежами, тоді як щодо складових заборгованості, на які позивач продовжив нарахування пені після 28.08.2025, передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України шестимісячний строк станом на дату втрати Кодексом чинності не закінчився.
Таким чином, підстави для обмеження заявленого позивачем періоду нарахування пені шестимісячним строком після 28.08.2025 відсутні.
Судом перевірено також арифметичну правильність розрахунку пені. Позивач здійснював її нарахування на фактичний залишок заборгованості у кожному відповідному періоді, враховуючи здійснені відповідачем часткові платежі та зміну розміру облікової ставки Національного банку України.
Здійснений 30.06.2026 платіж у сумі 30 000,00 грн на розрахунок пені не впливає, оскільки пеня нарахована позивачем лише по 29.05.2026.
За результатами здійсненої судом перевірки розрахунку встановлено, що заявлена позивачем пеня у розмірі 102 269,98 грн є арифметично правильною, нарахована на фактичні суми простроченої заборгованості за відповідні періоди та не перевищує розміру подвійної облікової ставки Національного банку України.
Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 102 269,98 грн пені є обґрунтованою та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню повністю.
Згідно з ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські козаки" (вул. Теодора Драйзера, 36, кв. 193, м. Київ, 02222, ідентифікаційний код 38212978) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пасіфік інвест груп" (03113, м. Київ, вул. Грушецька, 9а, ідентифікаційний код 39391939) суму основного боргу у розмірі 480 915 (чотириста вісімдесят тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн 20 коп., 26 521 (двадцять шість тисяч п`ятсот двадцять одна) грн 93 коп. інфляційних втрат, 10 248 (десять тисяч двісті сорок вісім) грн 59 коп. трьох відсотків річних, 102 269 (сто дві тисячі двісті шістдесят дев`ять) грн 98 коп. пені та 7 799 (сім тисяч сімсот дев`яносто дев`ять) грн 48 коп. витрат на сплату судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.
Повний текст рішення складено 26.08.2026

Суддя І.О. Андреїшина