Справа № 462/9575/23
провадження 1-кп/462/116/26

У Х В А Л А

16 липня 2026 року        м. Львів
Залізничний районний суд м. Львова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 , 
за участю прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова клопотання представника третьої особи (власника майна) ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч.4 ст.358, ч.3 ст.206, ч.3 ст.296 КК України, ОСОБА_10 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.206, ч.3 ст.296 КК України.
Адвокат ОСОБА_9 , діючи в інтересах ОСОБА_8 , подала до суду клопотання про скасування арешту майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві ОСОБА_8 , який накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у справі № 461/15240/14-к, мотивуючи це тим, що відсутні підстави для продовження існування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки будь-яка особа з позовом про витребування вказаної квартири до суду не зверталася, вказана квартира речовим доказом не визнавалася, а існування накладеного арешту протягом тривалого часу є надмірним тягарем для власника /Т-5 а.с.168-170/.
Заслухавши адвоката, захисників, обвинуваченого, які підтримали клопотання, прокурорів, які заперечили проти клопотання, суд прийшов до наступних висновків.
З обвинувального акту від 21 січня 2015 року вбачається, що ОСОБА_7 інкримінується вчинення протягом 2007 – 2008 років умисних дій щодо заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), а саме: квартирою АДРЕСА_1 , які були вчинені після смерті її власниці ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у якої не було спадкоємців. Отже, вказана квартира є об`єктом вчинення кримінального правопорушення
Під час проведення досудового розслідування кримінального провадження за №12014140080001688 від 03 червня 2013 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у справі № 461/15240/14-к постановлено: клопотання старшого слідчого ВРОВС ЗУОГ і ЗО СУ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_12 задовольнити; накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 /Т-5 а.с.175,176/. 
Зі змісту вказаної ухвали слідчого судді вбачається, що правовою підставою для арешту майна слугувало достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення. Отже, відомостей, що вказана квартира визнавалося речовим доказом матеріали справи не містять.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що після того, як ОСОБА_7 набув право власності на неї, така неодноразово відчужувалася.
Останній раз квартира АДРЕСА_1 була продана відповідно до договору купівлі-продажу від 06 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_13 , зареєстровано в реєстрі за № 3721, відповідно до умов якого ОСОБА_8 придбала вказану квартиру у ОСОБА_14 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 червня 2024 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 410871346101) убачається, що вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_8 .
У матеріалах кримінального провадження міститься позов прокуратури Львівської області в інтересах територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (від 29 січня 2015 року № 04/2/5-1501-14) до ОСОБА_7 про стягнення з останнього 165637, грн шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
При цьому, ні прокуратура, ні будь-яка інша особа не зверталася до суду з позовами про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири, про її витребування з власності ОСОБА_8 , тощо. Отже, право власності ОСОБА_8 ніким не оспорюється.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням».
Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».
Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.
Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і зберіглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.
Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, зберіглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не зберіглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.
Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, у власності якої майно перебуває.
З огляду на наведене, суд, проаналізувавши всі вищевказані докази у їх сукупності, врахувавши тривалість втручання, яка перевищила 11 років, характер обмежень, яке полягає у повній забороні розпоряджатися майном, а також те, що прокуратура або інша особа жодним чином не оспорює право власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 , прийшов до висновку, що арешт майна у даній конкретній справі втратив будь-які ознаки легітимності, став невиправданим тягарем для власника зазначеного майна і подальше існування вказаного арешту не буде відповідати розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Керуючись статтями 147, 284, 303, 315-317 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника третьої особи (власника майна) ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 про скасування арешту майна – задовольнити.
Скасувати арешт майна, с саме: квартири АДРЕСА_1 , накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року в справі № 461/15240/14-к.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: 
Оригінал ухвали.