РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/6143/22
№ 2/183/1434/26
02 вересня 2026 року          м.Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Оладенко О.С.
за участю секретаря судового засідання – Павлюк А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, 
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 у якому, з урахуванням уточненої редакції позовної заяви просив залишити будинок та дві земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 без розподілу; визнати за позивачем право власності на зазначений будинок та земельні ділянки; відмовити ОСОБА_2 у праві власності на частку вищезазначеного майна.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 30 жовтня 2004 року по 07 грудня 2017 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду. З початку шлюбних відносин відповідачка не працювала та не утримувала родину. У період шлюбу позивач придбав житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 загальною вартістю 196694 грн., право власності було оформлено на відповідачку. Грошові кошти на придбання майна їм позичала мати позивача – ОСОБА_3 , яка у 2011 році продала належну її родині квартиру в м.Дніпрі та належний батьку гараж, а також додала грошові заощадження. За домовленістю половину позичених грошей відповідачка разом зі своїм батьком повинна була повернути ОСОБА_3 . Проте відповідачка відмовилася повертати грошові кошти, а у 2015 році перестала проживати у будинку. Відповідачка не займалася утриманням будинку, ремонтом, сплатою податків. Усі витрати, пов`язані з утриманням майна ніс позивач, який проживає у будинку разом з дітьми. Посилаючись на те, що спірний будинок не є та ніколи не був спільною власністю подружжя, просить задовольнити його позов.
Ухвалою суду від 22.11.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 
Ухвалою суду від 28.11.2022 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №183/6908/19. 
Ухвалою суду від 14.11.2025 поновлено провадження у справі, призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 04.12.2025 судом здійснено перехід до розгляду справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
16.02.2025 від відповідачки, в інтересах якої діє представник – адвокат Єпрем`ян Л.В. подано відзив у якому просить у позові відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що у даній справі ОСОБА_2 вимог про поділ майна не заявляла, тому безпідставними та необґрунтованими є вимоги про залишення спірного майна без розподілу та про відмову ОСОБА_2 в праві власності. У поданому позові ОСОБА_1 не заявляв вимог про поділ майна подружжя. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надання позики на придбання домоволодіння. Спірне майно придбано за спільні заощадження та подаровані родичами з обох боків у сім`ю грошові кошти. Батько відповідачки передав у сім`ю близько 150000 грн. без будь-яких умов з метою оплати нотаріальних послуг, державним мит та зборів, тому саме на відповідачку було оформлено право власності. Позивачем не спростовано презумпцію режиму спільної сумісної власності подружжя на майно.
Ухвалою суду від 05.03.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Представник відповідачки у судовому засіданні просив у позові відмовити, посилаючись на обставини, наведені у відзиві.
Суд, вислухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідачки, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 жовтня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року (т.1 а.с.8).
Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
29 грудня 2011 року між ОСОБА_6 , як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як покупцем з другої сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 . 
Відповідно до п.2.1 продаж житлового будинку вчинено за 89454 грн., які продавець одержав від покупця в повному обсязі до підписання цього договору.
У п.4.3 договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що згода чоловіка покупця ОСОБА_2 – ОСОБА_1 на купівлю житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами викладена у нотаріально посвідченій заяві.
Також, 29 грудня 2011 року між ОСОБА_6 , як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як покупцем з другої сторони укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3100 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки площею 0,2500 га – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1223286500:03:010:0173; цільове призначення земельної ділянки площею 0,0600 га – для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1223286500:03:010:0198. 
Відповідно до п.2.1 продаж земельної ділянки вчинено за 107240 грн., які продавець одержав від покупця в повному обсязі до підписання цього договору.
При укладанні договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки було складено звіти про експертну грошову оцінку, у яких зазначено вартість земельної ділянки площею 0,02500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з кадастровим номером 1223286500:03:010:0173 складає 95750 грн.; вартість земельної ділянки площею 0,0600 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 1223286500:03:010:0198 складає 11490 грн.
У п.5.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що згода чоловіка покупця ОСОБА_2 – ОСОБА_1 на купівлю земельної ділянки викладена у нотаріально посвідченій заяві.
29 грудня 2011 року ОСОБА_1 подав заяву приватному нотаріусу Грамс О.В., за якою надав згоду на укладання його дружиною ОСОБА_2 договорів про купівлю житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами з земельною ділянкою АДРЕСА_1 . У вказаній нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_1 зазначив, що вчинення ОСОБА_2 правочинів з придбання вищезазначеного нерухомого майна, яке буде спільною сумісною власністю подружжя, як таке, що набувалось в період знаходження у зареєстрованому шлюбі, жодним чином не порушує його прав та інтересів (т.1 а.с.171). Відомостей про те, що ОСОБА_1 під час підписання даної заяви не усвідомлював значення своїх дій, або про те, що на нього чинився тиск, позивачем суду не надано.
Згідно зі звітом про оцінку вартості домоволодіння станом на 21.08.2025 ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_3 складає 446157 грн.
19 жовтня 2011 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 з однієї сторони, як продавці продали, а ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 як покупці з другої сторони купили у рівних частинах, по 1/3 частині, квартиру АДРЕСА_4 в житловому будинку літерою А-5 (т.1 а.с.15). 
Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 55524 грн. (п. 7 Договору). У п.2 договору зазначено, що квартира належить продавцям, зокрема ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.06.2005 та свідоцтва про право на спадщину від 25.02.2010.
Договір купівлі-продажу не містить умов про те, що усі кошти від продажу сплачено лише одному продавцю. Також, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що інші продавці – ОСОБА_3 та ОСОБА_7 передали ОСОБА_1 отримані від продажу майна грошові кошти. 
За даними поданих позивачем відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків (т.1 а.с.9), у 2011 році ОСОБА_1 отримав дохід від продажу нерухомого майна у сумі 20821,50 грн. 
Розмір отриманих ОСОБА_1 від продажу квартири грошових коштів є значно меншим за вартість спірного будинку та земельних ділянок.
Щодо тверджень позивача про заниження ціни в договорі відчуження належного йому майна, суд зазначає, що зазначений правочин укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його умов має підтверджуватися письмовими доказами; засоби доказування, такі як показання свідків, не можуть бути використані для спростування письмово зафіксованих умов правочину.
Також, на підтвердження позовних вимог, позивачем надано складений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу гаража від 16 серпня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , за яким продавець зобов`язався передати у власність покупця гараж площею 29 кв.м., який знаходиться в ГО «Корінь» за адресою: АДРЕСА_5 , гараж № НОМЕР_1 , ціна продажу 3500 доларів США. 
Зазначений договір не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки його вчинено щодо нерухомого майна та нотаріально не посвідчено. Крім того, до договору купівлі-продажу не надано документ, який би підтверджував виникнення права власності на гараж у продавця ОСОБА_3 
28 жовтня 2008 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло у порядку приватизації на квартиру, розташовану по АДРЕСА_6 на ім`я ОСОБА_12 та членів сім`ї ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (т.1 а.с.29).
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 (справа №183/6908/19) у якому просила розділити житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за кожним з подружжя по 1/2 частини вказаного майна. Ухвалою суду від 03.11.2025 провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. 
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що 15 років тому вона продала квартиру та гараж, а отримані гроші віддала сину ОСОБА_1 . Будинок придбали за 20 тисяч доларів. Купівля будинку була не одразу після продажу квартири і гаража, а через деякий час. Усю суму вартості будинку надала свідок.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що є донькою сторін. Зі слів членів родини їй відомо, що на грошові кошти від продажу квартири та гаража купили будинок за 20 тисяч доларів. Після розлучення батьків її батько здійснив ремонтні та будівельні роботи: поставив забір, свердловину, каналізацію, опалення. Її матір в облаштуванні будинку не брала участі.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що у 2011 році до нього звернулися ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з приводу придбання будинку. Після огляду вони вирішили його придбати. Спочатку сплатили завдаток, а потім решту вартості. У нотаріуса були присутні і ОСОБА_15 , і ОСОБА_16 , кошти сплачували удвох. 
Судом також досліджено відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу стосовно ОСОБА_2 за період з 30.10.2004 по 29.12.2021, де зазначено про отримання заробітної плати у 2005-2006 році (т.1 а.с.134-140). 
Разом з тим, відсутність у подружжя задекларованих доходів не свідчить про придбання спірного майна за рахунок особистих коштів позивача чи його матері 
Доводи позивача про здійснення ремонту та поліпшення спірного будинку не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.
Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власності та щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.
До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , позивач зазначав про те, що подружжя не мало заощаджень, а вказане майно придбано за грошові кошти матері позивача – ОСОБА_3 .
Оцінюючи доводи позивача про те, що кошти на придбання спірного будинку та земельних ділянок були надані його матір`ю, суд зазначає наступне.
Перелік підстав, за яких майно, набуте за час шлюбу, визнається особистою приватною власністю одного з подружжя, є вичерпним і визначений ст. 57 СК України.
Зокрема, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. 
Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що для застосування положень ст. 57 СК України необхідною умовою є встановлення факту належності коштів особисто самому позивачу (наприклад, кошти, отримані ним у дарунок, у спадщину, від продажу особистого майна тощо) та використання саме цих його особистих коштів для придбання об`єкта нерухомості.
Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначає, що кошти були надані безпосередньо його матір`ю ОСОБА_3 , однак не довів належними та допустимими доказами, що ці грошові кошти були передані йому матір`ю як його особиста приватна власність, а не на потреби сім`ї. 
Надання третіми особами, зокрема батьками одного з подружжя, грошових коштів на придбання майна для сім`ї у період шлюбу, свідчить про допомогу сім`ї в цілому та не є підставою для визнання майна особистою приватною власністю за п. 3 ч. 1 або ч. 7 ст. 57 СК України.
Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивачем належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності не спростовано та не доведено жодної з передбачених СК України підстави вважати набуті у період шлюбу спірний будинок та земельні ділянки його особистою власністю.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) виснував:
- надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності;
- наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя;
- у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Як установлено судом, ОСОБА_1 надав згоду на придбання його дружиною ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, що зафіксовано як в умовах договорів купівлі-продажу, так і окремій заяві ОСОБА_1 , яка посвідчена нотаріально.
З приводу доводів позивача про наявність заборгованості зі сплати аліментів, суд виходить з наступного. 
Згідно з ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Так, позивачем також було подано документи, що підтверджують наявність заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів, стягнутих на користь ОСОБА_1 на утримання спільних дітей сторін. (т.1 а.с. 9, 32-34, 91-95). Так, згідно з довідкою про наявність заборгованості від 10.09.2025 та розрахунку заборгованості, ОСОБА_2 має заборгованість за аліментами, стягнутими на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , яка станом на 10.09.2025 складає 184701,13 грн. 
Разом з тим, суд виходить з того, що стягнення заборгованості зі сплати аліментів є предметом окремого правового регулювання та здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», шляхом звернення стягнення на доходи та майно боржника, накладення арешту, застосування передбачених законом обмежень та штрафних санкцій.
Виникнення у відповідача заборгованості за аліментними зобов`язаннями вже після розірвання шлюбу є наслідком невиконання ним обов`язку з утримання дітей та не свідчить про невиконання обов`язків щодо матеріального забезпечення сім`ї під час придбання спірного майна в період шлюбу.
Оскільки заборгованість зі сплати аліментів виникла після розірвання шлюбу, неналежне виконання відповідачкою ОСОБА_2 обов`язку щодо сплати аліментів не є обставиною, яка у розумінні ч.2 ст.70 СК України може бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.
Враховуючи, що житловий будинок та земельні ділянки, які є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельних ділянок, залишивши за відповідачем право власності на 1/2 частину зазначеного майна, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши домоволодіння у їх спільній частковій власності.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивачем сплачено судовий збір у сумі 4462 грн (3000+1462). Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2231 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 276 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 1/2 частину вказаного майна.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1223286500:03:010:0173; земельної ділянки площею 0,0600 га – для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1223286500:03:010:0198, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 1/2 частину вказаного майна.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2231 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення скороченого (вступної та резолютивної частини) рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ;
відповідач – ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_7 .

Повне судове рішення складено і підписано 02 вересня 2026 року .

Суддя Оладенко О.С.