Номер провадження: 22-ц/813/54/26 
Справа № 523/5681/18
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» та ОСОБА_1 
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
встановив:
24 квітня 2018 року позивач АТ «Ощадбанк» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки – житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори 11.01.1961 року, під реєстровим номером 294, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 25.01.1984 року, номер запису 19466 на стор.66 в книзі 195, право власності на квартиру зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №20689762, шляхом продажу з прилюдних торгів, з початковою ціною продажу предмету іпотеки 1 639 400 гривень.
В обґрунтування позову банк зазначив, що зобов`язання за кредитним договором за № 2063-н, укладеним 01.11.2007 року між банком та ОСОБА_1 , не виконані належним чином. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банком було укладено іпотечний договір з ОСОБА_2 від 07.11.2007 року, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, у зв`язку з чим банк вимушений звернутися до суду.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року позов задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 553 641,59 гривень за кредитним договором № 2063-н від 01.11.2007 року, – житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори 11.01.1961 року, під реєстровим номером 294, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 25.01.1984 року, номер запису 19466 на стор.66 в книзі 195, право власності на квартиру зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №20689762, шляхом продажу з прилюдних торгів, з початковою ціною продажу предмету іпотеки 1 639 400 гривень. Відстрочено виконання судового рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» судовий збір в рівних частинах з кожного у розмірі по 881 гривень з кожного.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє 
ОСОБА_3 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково визначив початок перебігу для позивача строку позовної давності, оскільки такий підлягає відрахуванню з дня подачі АТ «Ощадбанк» позову до неї 21 березня 2014 року, а не з дня ухвалення рішення у справі за наслідками розгляду такого позову.
Скаржниця також зауважує про безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання її представника про закриття провадження у справі, оскільки позивач вже звертався із тотожними вимогами до ОСОБА_1 , які були частково задоволені (справа№523/4164/14-ц).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити резолютивну частину оскаржуваного рішення, виклавши її у новій редакції: “В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Одеське обласне управління AT «Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601, МФО 328845, р/р НОМЕР_1 в Одеському облуправлінні AT «Ощадбанк», юридична адреса: м. Одеса, вул. Базарна, 17) за кредитним договором №2063-н від 01 листопада 2007р. в розмірі 1 553 641,59 (один мільйон п`ятсот п`ятдесят три тисячі шістсот сорок одна гривня 59 коп.), з яких: прострочений основний борг по кредиту - 429 250,00 грн.; прострочені проценти за користування кредитом - 489 962,45 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту - 215 182,98 грн.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 310 394,49 грн.; інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом — 51709,13 грн.; інфляційні втрати за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 36 364,03 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту -10 602,96 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом - 10 175,55 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною встановленою на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій”, в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково відстрочив виконання судового рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишивши поза увагою те, що за умовами кредитного договору ОСОБА_1 було видано грошові кошти в національній валюті — гривні.
Також скаржниця зауважує про невідповідність резолютивної частини оскаржуваного рішення вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку».
09 липня 2021 року на електрону пошту апеляційного суду AT «Ощадбанк» направило відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначло про необґрунтованість посилань скаржниці на необхідність застосування строку позовної давності, оскільки такий необхідно відраховувати від дня смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також позивач наголосив, що предмет та сторони спору у цій справі та справі №523/4164/14-ц) є відмінними, так у останній відповідачами є ОСОБА_2 , а предметом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Решта змісту відзиву дублює зміст апеляційної скарги.
27 вересня 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , подала до суду із відзив на апеляційну скаргу AT «Ощадбанк» у якому загалом дублюючи зміст власної апеляційної скарги зауважила, що поняття “позовна давність” не тотожне “строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців”, так смерть іпотекодателя не порушує прав іпотекодержателя, а лише змінює процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки через вимогу до спадкоємців. Окрім того, відповідачка зауважила, що вимогу до спадкоємців банк направив нотаріусу із пропуском встановленого ст.1281 ЦК України строку.
Відповідачі, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, із заявами про відкладення розгляду справи до суду не зверталися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю — доповідача, пояснення позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає. 
Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір№ 2063-н, відповідно до якого банк надав їй кредит у розмірі 429 250 грн. зі сплатою 16,5% річних строком до 01.11.2017 р., а відповідачка зобовязалася повертати кредит згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати за користування кредитом відсотки, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань сплатити штрафні санкції у строки та на умовах, визначених кредитним договором (а.с.8-11 т.1).
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банком було укладено іпотечний договір з ОСОБА_2 від 07.11.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С., на підставі якого позивачем прийнято в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-14 т.1).
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 09.08.2011 року у справі № 2-3231/11, позов ПАТ “Державний Ощадний Банк України” в особі філії Одеського обласного управління ПАТ “Державний Ощадний Банк України” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ “Державний Ощадний Банк України” в особі філії Одеського обласного управління ПАТ “Державний Ощадний Банк України” заборгованість за кредитним договором №2063-н від 01 листопада 2007 року станом на 23.12.2010 року в розмірі 737 266 гривень 27 копійок, з яких: 296442,00 грн. –заборгованість за кредитом, 132808,00 грн. –прострочена заборгованості за кредитом, 212478,73 грн. –сума боргу за відсотками, 58834,92 грн. –заборгованість за пенею по відсоткам, 36702,62 грн. –заборгованість за пенею по кредиту, а також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у загальному розмірі 1820 гривень (а.с.15 т.1).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.04.2015 року у справі 523/4164/14-ц, скасовано заочне рішення Суворовського районного суду від 04.02.2015 року, позов АТ "Державний ощадний банк України" задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки- житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2063-н від 01.11.2007р.,укладеним між ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 в сумі 1 553 641,59 грн. шляхом реалізації предмету іпотеки з правом ПАТ "Державний ощадний банк України" на укладення договору купівлі-продажу від свого імені з іншою особою-покупцем з наданням ПАТ "КБ "Надра"" всіх повноважень продавця за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності за звичайними цінами на цей вид майна, але не нижче 422 113 грн, з наданням права банку на отримання у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності документів ,необхідних для продажу предмета іпотеки та з можливістю здійснення ПАТ "Державний ощадний банк України" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" судовий збір в сумі 1827 грн. з кожного (а.с.17-18 т.1).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.08.2015 року, виправлено описку в абзаці 4 резолютивної частини рішення апеляційного суду Одеської області від 21.04.2015р.,зазначивши «ПАТ «Державний ощадний банк України» замість « ПАТ «КБ «Надра» (а.с.19 т.1).
Відповідно до висновку, який складений ПП «ВІ АЙ ПІ ДЕПАРТАМЕНТ», станом на 07.02.2018 року, ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 складає 1 639 400 гривень (а.с.33-79 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис №10061 (а.с.127 т.1).
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його діти – ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (а.с.107,108 т.1).
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулися до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рублі Т.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька – ОСОБА_4 (а.с.126,135 т.1).
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на день смерті батька – ОСОБА_4 , проживали та були зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 (а.с.33-79 т.1).
22.08.2017 року, ПАТ “Державний Ощадний Банк України” звернувся до Четвертої одеської державної нотаріальної контори з заявою кредитора з вимогою до спадкоємців ОСОБА_4 (а.с.148 т.1).
Частиною ч. 1 ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.1ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
А відповідності 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги після смерті батька, звернулися до нотаріальної контори з метою отримання спадщини.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем основного зобов`язання, позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом .
Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не було виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. ст. 530, 612, 625 ЦК України, якщо встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.
Відповідно до зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки.
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у випадку невиконання зобов`язання боржником настають правові наслідки у виді відшкодування збитків.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, боржник зобов`язаний повернути позивачеві гроші в строк та в порядку, встановленими договором.
Як вбачається зі ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на підставі рішення суду шляхом надання права продажу іпотеко держателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі за договором купівлі-продажу.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки, зокрема, шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, яка передбачає продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.
У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про невідповідність резолютивної частини рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку».
При цьому, апеляційний суд зауважує, що хоча у прохальній частині позову АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» і просив визначити початкову ціну продажу предмету іпотеки 1 639 400 грн, проте у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина 1 статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість,сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини 5 статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Саме до таких висновків щодо змісту вказаних норм права дійшов КЦС ВС у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 633/407/18 (провадження № 61-19202 св 20).
Отже, помилковим та таким, що суперечить положенням ст. 39 Закону України «Про іпотеку» є визначення судом першої інстанції у резолютивній частині оскаржуваного рушення початкової ціни продажу предмету іпотеки.
Також слушними є доводи апеляційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» щодо помилкового висновку суду першої інстанції про наявність підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VI I та відстрочення виконання судового рішення на час його дії, оскільки за обставинами цієї справи валютою наданого та ОСОБА_1 кредиту за договором № 2063-н була гривня, без визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті.
Водночас, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилкове визначення судом першої інстанції початку перебігу строку позовної давності.
Так, суд першої інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач неодноразово звертався до суду з відповідними позовами, за результатами розгляду яких, було ухвалено рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 09.08.2011 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 21.04.2015 року, крім того, іпотекодавець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого 22.08.2017 року, ПАТ “Державний Ощадний Банк України” звернувся до Четвертої одеської державної нотаріальної контори з заявою кредитора з вимогою до спадкоємців ОСОБА_4 (а.с.148 т.1), а 24.04.2018 року безпосередньо до суду з цим позовом (а.с.3 т.1), тобто в межах строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.
Апеляційний суд вважає помилковим вказаний висновок суду першої інстанції, виходячи з такого.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що "звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі N 755/13805/16-ц (провадження N 14-208цс21) зазначено, що "Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див.: постанови від 18 вересня 2018 року у справі N 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі N 361/7543/17 (пункт 40)).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд.
Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц (провадження N 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює початок перебігу позовної давності.
За обставинами цієї справи, у 2011 році банк скористався своїм правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, звернувшись до ОСОБА_1 із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який рішенням Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 09.08.2011 року у справі № 2-3231/11 було задоволено у повному обсязі.
Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором банк змінив строк виконання зобов`язання з 01.11.2017 року на 2011 рік.
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Таким чином, з 2011 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», звернулося до суду із цим позовом до відповідачів лише 24 квітня 2018 року.
Посилання ж суду першої інстанції на те, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами та які були розглянуті по суті та до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори з заявою кредитора з вимогою до спадкоємців є такими, що з огляду на викладені положення національного законодавства та висновки Верховного Суду, не впливають на початок перебігу для АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» строку позовної давності у цій справі, з огляду на таке.
За змістом статті 264 ЦК України, переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного з боржників.
Дійсно, у квітні 2013 року АТ "Державний ощадний банк України" звернулось із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, водночас, апеляційний суд зауважує, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Вказаний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі N 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18) та від 20 травня 2026 року у справі № 520/724/16-ц (провадження 61-1696св25).
Отже, строк позовної давності для АТ "Державний ощадний банк України" прервався 21.03.2014 року, коли ПАТ “Державний ощадний банк України” звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, після чого почався новий перебіг вказаного строку, звернення АТ "Державний ощадний банк України" до суду із позовом у цій справі - 24 квітня 2018 року відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України.
Отже, зважаючи на викладене, апеляційний суд виснує, що обґрунтованими є доводи скаржниці ОСОБА_1 про безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності.
Щодо доводів скаржниці ОСОБА_1 про наявність підстав для закриття провадження у цій справі, оскільки тотожні позовні вимоги були розглянуті у справі №523/4164/14-ц, апеляційний суд зауважує, що на відміну від справи, що переглядається апеляційним судом, де АТ "Державний ощадний банк України" просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу з прилюдних торгів, у справі №523/4164/14-ц позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом реалізації предмету іпотеки з правом ПАТ “Державний ощадний банк України” на укладення договору купівлі-продажу від свого імені з іншою особою-покупцем, отже не має підстав для закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи наведене, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо на наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності знайшли своє підтвердження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді В.В. Кострицький

М.В. Назарова