ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/29106/25 Суддя (судді) першої інстанції: Перепелиця А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство "Трест Київміськбуд-1", Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної Інвентаризації", ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування наказу і свідоцтва, скасування державної реєстрації прав власності з одночасним припиненням речових прав на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію,-
В С Т А Н О В И Л А
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Департаменту будівництва та житлового забезпечення (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсними та скасування наказу і свідоцтва, скасування державної реєстрації прав власності з одночасним припиненням речових прав на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію, в якому позивач просив суд:
- визнати недійсним та скасувати Наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Код СДРПОУ 24378016) №582-С/КІ від 14 квітня 2009 р. про видачу свідоцтв про право власності, в тій частині, якою передбачено оформлення та видача свідоцтва про право власності інвестору ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності від 05 травня 2009 року серії НОМЕР_2 видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Код ЄДРПОУ 24378016), яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 , складається з 2 кімнат, жилою площею 39,20 кв.м., загальною площею 86,90 кв.м., дійсно належать ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на праві приватної власность;
- cкасувати державну реєстрацію прав власності з одночасним припиненням речових прав. на нерухоме майно Квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), проведену Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське бюро технічної інвентаризації» (Код ЄДРПОУ: 03359836) 18 травня 2009 року (номер запису 45693 в книзі: 588-126) на підставі свідоцтва про право власності від 05 травня 2009 року серії НОМЕР_2 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Наказ №582-С/К1 від 14 квітня 2009 р.). загальною площею 86,90 кв.м;
- cкасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01.12.2020, індексний номер: 55449277, прийняте державним ресстратором приватний нотаріус Щелков Денис Михайлович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну ресстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 , з рестраційним номером 2236564780000 із закриттям Розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об?єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2236564780000, та будь-які похідні від права власності речові права на перухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , обтяження таких прав, в тому числі, але не обмежуючись забороною, орендою та іпотекою.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та справу направити на продовження розгляду.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), після надходження позовної заяви суддя зобов`язаний перевірити, чи підлягає така заява розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також чи дотримано позивачем правил підсудності під час її подання.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду судом спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, з метою ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних осіб, а також прав та інтересів юридичних осіб від порушень, допущених суб`єктами владних повноважень.
Положеннями пункту 1 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних та юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження прийнятих ними рішень (як нормативно-правових, так і індивідуальних актів), а також дій чи бездіяльності таких суб`єктів, за винятком випадків, коли законом передбачено інший порядок судового розгляду відповідних спорів.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України під публічно-правовим спором слід розуміти спір, у якому хоча б одна зі сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на підставі делегованих повноважень, а сам спір виник у зв`язку із здійсненням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Термін «суб`єкт владних повноважень», який використовується у наведеній процесуальній нормі, означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу або інший суб`єкт, який під час реалізації своїх повноважень здійснює публічно-владні управлінські функції на підставі законодавства, зокрема в межах делегованих повноважень, або надає адміністративні послуги (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Таким чином, предметом оскарження в адміністративному суді можуть бути виключно рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, якщо вони виникли у зв`язку зі здійсненням такими суб`єктами владних управлінських функцій, крім випадків, коли законодавством визначено інший порядок судового захисту порушених прав.
Під час вирішення питання про належність спору до певної юрисдикції суди повинні враховувати сутність права або інтересу, за захистом якого звернулася особа, зміст заявлених вимог, характер спірних правовідносин, а також юридичну природу обставин, що становлять основу спору.
Ключовою ознакою справ, які належать до адміністративної юрисдикції, є саме зміст та характер спірних правовідносин. Публічно-правовий спір, що підлягає розгляду адміністративними судами, виникає між учасниками публічно-правових відносин і безпосередньо стосується таких відносин.
Крім того, господарська діяльність може здійснюватися і на підставі інших речових прав, передбачених Цивільним кодексом України, зокрема права володіння, користування та інших аналогічних прав.
Відповідно до статті 395 Цивільного кодексу України до речових прав на чуже майно належать: право володіння, право користування (сервітут), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені й інші види речових прав на чуже майно.
Стаття 396 Цивільного кодексу України визначає механізм захисту речових прав на чуже майно. Зокрема, особа, яка володіє речовим правом на майно, що належить іншій особі, має право на захист такого права, у тому числі й від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Одним із передбачених главою 29 Цивільного кодексу України способів захисту є визнання незаконним правового акта, який порушує право власності. Так, стаття 393 ЦК України встановлює, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який суперечить вимогам закону та порушує права власника, може бути визнаний судом незаконним і скасований за позовом власника майна. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого були порушені внаслідок прийняття такого акта, має право вимагати відновлення становища, яке існувало до його прийняття. У випадку, коли відновлення попереднього стану є неможливим, власник має право на відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.
Як убачається зі змісту поданої позовної заяви, позивач висловлює незгоду з рішеннями відповідача, якими було оформлено право власності на спірне майно за третьою особою - ОСОБА_2 ..
Водночас до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних та юридичних осіб, а також органів чи осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших осіб, із органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами, якщо предметом спору є перевірка правомірності прийнятих рішень, вчинених дій або допущеної бездіяльності під час реалізації владних управлінських функцій, за винятком випадків, коли законом встановлено інший порядок судового розгляду.
Основними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто визначення того, за правилами якого виду судочинства має розглядатися конкретна справа, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, що підлягає розгляду адміністративними судами, виникає між учасниками публічно-правових відносин та стосується саме таких правовідносин.
При цьому правовий статус органів державної влади та органів місцевого самоврядування визначається виключно нормами публічного права незалежно від того, які права чи інтереси вони мають намір реалізувати в конкретних правовідносинах.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивача зазначає, що відповідач не був наділений правом здійснювати державну реєстрацію права власності за третьою особою - ОСОБА_2 .
Отже, заявлені у даній справі позовні вимоги спрямовані на захист та відновлення порушеного цивільного, тобто майнового, права позивача.
Колегія суддів бере до уваги, що заявлені у даній справі позовні вимоги мають похідний характер від вирішення питання щодо правомірності набуття певними особами права власності на спірне нерухоме майно. Результат розгляду таких вимог безпосередньо впливає на обсяг майнових прав та законних інтересів відповідних осіб. За таких обставин сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не свідчить про публічно-правовий характер спірних правовідносин. Відтак колегія суддів доходить висновку, що цей спір не належить до категорії публічно-правових та не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
З аналізу характеру спірних правовідносин убачається, що між сторонами фактично виник спір цивільно-правового характеру, який не може бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства. У даному випадку наявний спір про право, а саме щодо визнання та захисту прав, свобод і законних інтересів, що випливають із права власності та пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди загальної юрисдикції розглядають у порядку цивільного судочинства справи, які виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлено інший порядок судового розгляду.
Крім того, у порядку цивільного судочинства підлягають розгляду також вимоги, пов`язані з державною реєстрацією майна, майнових прав або вчиненням інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо відповідного майна чи майнових прав та якщо такий спір підлягає розгляду місцевим загальним судом і переданий на його розгляд разом із зазначеними вимогами.
Як убачається з матеріалів справи, заявлені позивачем вимоги спрямовані на захист порушених, на його переконання, майнових прав ОСОБА_1 .
Отже, у випадку, коли особа вбачає порушення своїх прав у наслідках, що настали внаслідок прийняття рішення, вчинення дії або допущення бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які вона вважає незаконними, і такі наслідки спричинили виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових прав особи, вимога про визнання відповідних рішень, дій чи бездіяльності незаконними виступає способом захисту цивільних прав та інтересів.
Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать лише ті спори, які за своєю природою є публічно-правовими, тобто виникають у сфері реалізації владних управлінських або виконавчо-розпорядчих функцій органів публічної влади. Натомість якщо внаслідок прийняття відповідного рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, такий спір стосується цивільних прав та обов`язків і підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства з урахуванням суб`єктного складу його учасників.
Наведений правовий підхід неодноразово знаходив своє відображення у практиці Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 826/9341/17.
Апелянт помилково вважає, що сам факт оскарження рішень державного реєстратора та органу місцевого самоврядування свідчить про належність спору до адміністративної юрисдикції. Водночас визначальним критерієм для розмежування юрисдикції є не лише суб`єктний склад учасників спору, а насамперед характер спірних правовідносин та зміст порушеного права.
Як убачається зі змісту позовних вимог, позивач фактично оспорює правомірність набуття іншою особою права власності на об`єкт нерухомого майна та прагне усунути правові наслідки державної реєстрації такого права. 
Вирішення заявлених вимог неможливе без встановлення правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , перевірки правовстановлюючих документів, підстав виникнення речового права та визначення належного власника спірного об`єкта нерухомості. Отже, предметом спору є не лише законність владного рішення, а насамперед існування та належність цивільного права, що виключає розгляд такого спору за правилами адміністративного судочинства.
Отже, спір стосується захисту цивільного (майнового) права та безпосередньо пов`язаний із виникненням, зміною або припиненням речових прав на нерухоме майно.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що спори, наслідком вирішення яких є встановлення або припинення права власності чи іншого речового права на майно, мають приватноправовий характер та підлягають розгляду за правилами цивільного або господарського судочинства незалежно від участі в них суб`єкта владних повноважень.
Наведені в апеляційній скарзі обставини щодо відсутності у ОСОБА_2 належних правовстановлюючих документів, недоліків договорів інвестування, актів приймання-передачі, технічної документації, а також можливих порушень під час державної реєстрації права власності стосуються виключно питання існування або відсутності у третьої особи права власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Такі доводи потребують встановлення фактичних обставин щодо виникнення та обсягу цивільних прав на нерухоме майно, оцінки правочинів, технічної документації, правомірності набуття права власності та визначення належного власника спірного об`єкта. Вирішення зазначених питань є предметом цивільного, а не адміністративного судочинства.
Посилання апелянта на можливе перевищення повноважень представниками забудовника, недійсність актів приймання-передачі, відсутність необхідних корпоративних рішень, порушення порядку введення будинку в експлуатацію або оформлення документації спрямовані на доведення недійсності підстав виникнення права власності у третьої особи.
Однак встановлення дійсності або недійсності правочинів, актів приймання-передачі, внутрішніх корпоративних рішень юридичних осіб та інших цивільно-правових документів віднесено до компетенції судів цивільної юрисдикції.
Апелянт обґрунтовує свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_2 фактично була утворена за рахунок спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, зокрема частини технічного поверху та інших допоміжних приміщень. Значна частина апеляційної скарги присвячена саме аналізу правового режиму спільного майна співвласників, положенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та рішенням Конституційного Суду України щодо правового статусу допоміжних приміщень.
Проте спір про належність майна до спільної сумісної власності співвласників будинку, як і спір про порушення прав співвласників на таке майно, безумовно має приватноправовий характер та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Навіть якщо рішення державного реєстратора стало підставою для виникнення права власності у третьої особи, його оскарження в даному випадку не є самостійним предметом спору. Вимога про скасування реєстраційних дій є похідною від спору щодо права власності на нерухоме майно.
Скасування державної реєстрації без вирішення питання про належність права власності на спірне майно не забезпечить остаточного захисту прав позивача. Саме тому такий спір повинен розглядатися тим судом, який має повноваження встановити належного власника майна та вирішити спір про право в повному обсязі.
Суд першої інстанції правомірно застосував положення статей 4, 19, 170 та 171 КАС України, оскільки під час вирішення питання про відкриття провадження зобов`язаний перевірити належність спору до адміністративної юрисдикції.
Встановивши, що заявлені вимоги спрямовані на захист майнових прав позивача та фактично стосуються спору про право власності на нерухоме майно, суд обґрунтовано відмовив у відкритті провадження та роз`яснив позивачу право звернення до суду цивільної юрисдикції.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до обґрунтування незаконності набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 та порушення майнових прав позивача й інших співвласників будинку. Водночас зазначені обставини свідчать про наявність спору щодо цивільних прав та інтересів, а не спору у сфері публічно-правових відносин.
Колегія суддів також враховує положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і відкритий розгляд його справи незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, упродовж розумного строку.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України під час здійснення правосуддя суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У рішенні у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» охоплює не лише правові підстави створення суду як інституції, а й дотримання правил, які визначають межі його компетенції та порядок здійснення ним правосуддя. У зміст цього поняття входить уся організаційна структура судової системи, включаючи питання розмежування юрисдикції між різними категоріями судів. Відповідно, орган, який розглядає справу поза межами наданих йому законом повноважень, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні статті 6 Конвенції.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що адміністративне судочинство ґрунтується на принципі офіційного з`ясування всіх обставин справи та покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності. Водночас цивільне судочинство базується насамперед на принципі змагальності сторін. Саме тому розгляд справи судом, до юрисдикції якого вона не належить, суперечить вимогам щодо розгляду справи судом, встановленим законом, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заявлений позов не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Частиною шостою статті 170 КАС України встановлено, що у разі відмови у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, суд зобов`язаний роз`яснити заявникові, до юрисдикції якого суду належить розгляд відповідного спору.
З огляду на встановлені у справі обставини та наведені норми матеріального і процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим наявні передбачені законом підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.
Водночас колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що спірні правовідносини мають приватноправовий характер, а тому заявлені вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства та віднесені до юрисдикції відповідного місцевого загального суду.
Відтак висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності такого висновку.
Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Ю.О.Тереза

В.В.Файдюк