ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
06.07.2026	справа №910/9093/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні
справу № 910/9093/25
за позовом Ніжинської окружної прокуратури (вул. Овдіївська, буд. 2, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600; ідентифікаційний код 0291011423) в інтересах держави в особі: Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. Олеся Гончара, буд. 55, м. Київ, 01030; ідентифікаційний код 38516849) та
Північного офісу Держаудитслужби (вул. Січових Стрільців, буд. 18, м. Київ, 04053; ідентифікаційний код 40479560)
до Спеціального авіаційного загону оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. Брожка Володимира, буд. 19, м. Київ, 03069; ідентифікаційний код 33965532) та
Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіа Оіл» (вул. Басейна, буд. 9, кімн. 3, м. Київ, 01004; ідентифікаційний код 36852220)
про визнання недійсним договору поставки паливно-мастильних матеріалів від 27.11.2020 №358 та стягнення 4 257 475,92 грн, 

за участю представників:
прокуратури – Куцоконь О.О. (посвідчення від 13.08.2025 №081783); 
позивачів – не з`явилися;
відповідача-1 – не з`явився; 
відповідача-2 – Талана О.Л. (ордер від 29.07.2025 серія АІ №1410255; в режимі відеоконференції з використанням сервісу «Система захищеного відеоконференцзв`язку з судом»).

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

Ніжинська окружна прокуратура (далі – Прокуратура) в інтересах держави в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі – ДСНС) та Південного офісу Держаудитслужби (далі – Держаудитслужба) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Спеціального авіаційного загону оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі – Загін) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіа Оіл» (далі – Товариство), в якому просить суд:
- визнати недійсним договір поставки паливно-мастильних матеріалів від 27.11.2020 №358 (далі – Договір), укладений Загоном та Товариством;
- стягнути з Товариства на користь Загону 4 257 475,92 грн, а з Загону стягнути одержані ним за рішенням суду 4 257 475,92 грн в дохід держави.
Позовні вимоги мотивований тим, що:
- Загоном 19.10.2020 на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель: https://prozorro.gov.ua опубліковано оголошення №UA-2020-10-19-011324-C про проведення відкритих торгів за предметом закупівлі: Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A 1) або еквівалент, очікувана вартість предмета закупівлі: 4 342 200 грн;
- тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання – Товариством і Товариством з обмеженою відповідальністю «Юкойл» (далі – ТОВ «Юкойл»);
- відповідно до звіту про результати закупівлі до участі у тендері допущено Товариство з початковою пропозицією 4 257 475,92 грн з ПДВ та ТОВ «Юкойл» - 4 320 720,00 грн з ПДВ; за результатами розгляду вказаних пропозицій переможцем торгів визнано ТОВ «Юкойл» з остаточною пропозицією 4 257 475,92 грн з ПДВ;
- 27.11.2020 Загоном і Товариством укладено Договір, за умовами якого постачальник зобов`язується у 2020 році поставити покупцю паливно-мастильні матеріали (далі – товар) в асортименті, кількості і за цінами, зазначеними в нижченаведеній специфікації, а прокупець зобов`язується прийняти і оплатити товар; відповідно до специфікації, зазначеної у пункті 1.1. Договору найменування товару: Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A 1), кількість 207 тони, сума - 4 257 475,92 грн, в тому числі ПДВ 709 579,32 грн; аналогічні істотні умови визначено у додатку «СПЕЦИФІКАЦІЯ НА ТОВАР»;
- згідно з звітом від 07.02.2022 про виконання Договору сума оплати за Договором склала 4 257 475,92 грн (в тому числі ПДВ 709 579,32 грн), що підтверджується актами приймання-передачі товарної продукції та платіжними дорученнями;
- рішенням Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі – Відділення АМК) від 22.05.2025 №60/90-р/к у справі №426/60/100-рп/к.24 (далі – рішення №60/90-р/к) визнано, зокрема, що ТОВ «Юкойл» та Товариство вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі – Закон), у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у процедурі закупівлі за предметом «Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A 1) або еквівалент», яка проводилась Загоном, ідентифікатор закупівлі в системі – №UA-2021-04-02-002419-c;
- узгоджений характер дій Товариства вказує як на усвідомлення ним їх протиправності (порушення цими діями правил здійснення господарської діяльності), так і на передбачуваність і бажання настання наслідків від них (усунення конкуренції з метою протиправного отримання права на укладення договору); вольова спрямованість антиконкурентних узгоджених дій вказаного суб`єкта господарювання свідчить про їх умисність;
- на думку Прокуратури, дії Товариства спрямовані на завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету одержання права на укладення договору на постачання товарів не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі, а тому в діях відповідача-2 вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства;
- придбання Загоном товару, зазначеного у специфікації, відбулося за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками цього тендера її видимості;
- поведінка Товариства під час участі в тендері явно несумісна з добросовісністю та принципами здійснення публічних закупівель, а тому Договір підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Товариства на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 та частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України);
- враховуючи наявність умислу лише у Товариства як сторони оспорюваного договору, одержані відповідачем-2 4 257 475,92 грн за вказаним правочином повинні бути повернуті Загону як іншій стороні Договору, а отримані останньою за рішенням суду кошти стягуватися в дохід держави.

2. Стислий виклад заперечень Товариства

08.08.2025 Товариство подало суду відзив на позов, в якому заперечило проти задоволення позову, оскільки: 
- Товариство, не погодившись з рішенням №60/90-р/к звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Відділення АМК про визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 6, 7 і 9 рішення №60/90-р/к; ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2025 відкрито провадження у справі №910/9231/25, а тому позов Прокуратури є передчасним, оскільки доводи позову Прокуратури обґрунтовані виключно рішенням №60/90-р/к та не містить інших доводів і аргументів, окрім тих, що були вказані у рішенні №60/90-р/к;
- Прокурором не доведено у чому саме полягає завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного правочину, оскільки мала місце поставка палива за кошти місцевого бюджету; обставини щодо притягнення учасника закупівлі до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції не можуть свідчити про невідповідність оспорюваного правочину інтересам держави та не впливають на його дійсність;
- Прокурор посилається на частину третю статті 228 ЦК України та частину першу статті 208 Господарського кодексу України, проте ці положення є незастосовними у цій справі, навіть не беручи до уваги доказову базу, яка ґрунтується лише на припущеннях та оскаржуваному рішенні №60/90-р/к;
- майнові санкції, передбачені положеннями частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 Господарського кодексу України (далі – ГК України), не підлягають застосуванню, то в разі визнання судом на підставі зазначених норм недійсним правочину, вчиненого з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, підлягають застосуванню наслідки виконання недійсного правочину, передбачені частиною першою статті 216, пунктом 1 частини першої статті 1212 ЦК України;
- сам лише факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням №60/90-р/к, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства;
- навіть у випадку, якщо оскаржене відповідачем рішення №60/90-р/к залишиться чинним, Товариство понесено відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції;
- Прокурор, у разі завдання, на його думку, шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення і виконання договору, не позбавлений можливості розрахувати завдані таким порушенням збитки та пред`явити вимогу про їх стягнення з винної особи, як це передбачено статтею 55 Закону; 
- Прокурором невірно визначені інтереси держави в особі органів, в інтересах яких він звертається, що своїм наслідком має повернення позову заявникові.

3. Стислий виклад відповіді Прокуратури на відзив Товариства

Прокуратура 14.08.2025 подала суду відповідь на відзив Товариства, в якій зазначила, що: 
- порушення Товариством законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного Загоном тендеру, не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом, нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві;
- поведінка Товариства під час участі в закупівлі явно несумісна з добросовісністю та принципами здійснення публічних закупівель; тому Договір, укладений за підсумками закупівлі, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Товариства, на підставі статей 203, 215, 228 ЦК України;
- недійсність результатів спірної закупівлі свідчить про незаконність укладеного за підсумками її проведення Договору;
- Товариство, маючи намір щодо отримання незаконного права на укладення Договору з метою одержання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, узяло участь у проведенні закупівлі, знівелювавши змагальність у ній, внаслідок чого привласнило бюджетні кошти у сумі 4 257 475,92 грн, що свідчить про наявність у Товариства умислу на укладення спірного договору, який суперечить інтересам держави і суспільства з метою отримання прибутку;
- ураховуючи наявність умислу лише у Товариства, як сторони оспорюваного Договору, одержані нею грошові кошти у сумі 4 257 475,92 грн. за цим правочином повинні бути повернуті Загону, а отримані Загоном грошові кошти у сумі 4 257 475,92 грн за рішенням суду - стягуватися в дохід держави.

4. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 25.08.2025.
Відділення АМК 07.08.2025 на виконання вказаної ухвали подало суду належним чином засвідчену копію рішення №60/90-р/к.
Держаудитслужба 08.08.2025 подала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що: 
- заходи державного фінансового контролю (державний фінансовий аудит та інспектування, перевірка закупівель) у Загоні не проводились, моніторинг процедури закупівлі за номером ID: UA-2020-10-19-011324-c не здійснювався, а отже укладений Договір не перевірявся;
- до повноважень органу державного фінансового контролю не належить здійснення заходів, спрямованих на запобігання порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, а також щодо припинення дій або бездіяльності, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію; 
- нормами чинного законодавства України повноваження щодо заходів, спрямованих на здійснення державного контролю у сфері захисту економічної конкуренції, усунення антиконкурентного середовища покладено на Комітет, а не на орган державного фінансового контролю, а отже в Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області відсутні правові підстави для вжиття заходів державного фінансового контролю з питань захисту конкуренції у сфері державних закупівель;
- викладені у позовній заяві Прокуратури обставини щодо укладення Загоном і Товариством Договору, в частині спотворення результатів закупівлі антиконкурентними узгодженими діями учасників закупівлі, не могли та не можуть бути предметом дослідження в ході здійснення Держаудитслужбою в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області будь-яких заходів державного фінансового контролю; про вказані обставини повідомлено Чернігівську обласну прокуратуру листом від 07.07.2025 №262508-17/2099-2025.
Загін 25.08.2025 подав суду письмові пояснення, в яких заперечив проти задоволення позову з огляду на таке:
- оскільки позов поданий у липні 2025 року, а спірний Договір відповідачами укладений 27.11.2020, то строк для застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлений статтею 250 ГК України, позивачем пропущено;
- в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що укладаючи спірний договір відповідачі або Загін діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства;
- матеріали справи не містять належних і допустимих доказів доведення наявності протиправного умислу та мети при укладенні спірного договору відповідачами (або відповідачем-1), що мало місце під час здійснення підприємницької діяльності відповідачів, оскільки мета є суб`єктивною ознакою, притаманною фізичним особам, юридичні особи діють через органи управління і, як наслідок, через фізичних осіб, які входять до складу таких органів управління, а тому для встановлення умислу та мети в діях юридичної особи необхідно довести наявність умислу та мети в діях фізичних осіб, що діяли від імені відповідної юридичної особи;
- доказів на підтвердження факту порушення відповідачами встановленого порядку здійснення підприємницької діяльності, наявності заподіяної державі шкоди, що виникли внаслідок укладання та виконання спірного зобов`язання за спірним Договором, матеріали справи не містять;
- відсутність в діях хоча б однієї зі сторін угоди умислу на її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, зумовлює відсутність підстав для застосування визначених статей 215, 216, 228 ЦК України правових наслідків, пов`язаних із стягненням виконаного;
- поданий позов не спрямований на захист інтересів держави, а, навпаки, створює ризик їх подальшого порушення, оскільки за обставин задоволення позову в частині визнання недійсним виконаного Договору Загоном в порядку двосторонньої реституції буде змушений компенсувати Товариству вартість поставленого товару (оскільки повернути такий товар неможливо, так як товар використаний), вартість якого на дату відшкодування буде більшою, ніж на дату проведення процедури закупівлі, тому за наслідками недійсності правочину державі може бути завдано більше шкоди, аніж надано вигоди за наслідками повернення бюджетних коштів.
У підготовчому засіданні 25.08.2025 продовжено строк підготовчого провадження та оголошено перерву до 06.10.2025.
Товариство 02.10.2025 подало суду клопотання про долучення доказів.
У зв`язку з перебуванням судді Марченко О.В. на лікарняному підготовче засідання 06.10.2025 не відбулося.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 відкладено підготовче засідання на 10.11.2025.
Прокуратура 10.11.2025 подала суду письмові заперечення щодо долучення судом поданих Товариством 02.10.2025 документів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 провадження у справі зупинено до завершення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі – Об`єднана палата) справи №922/3456/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду, у справі №922/3456/23.
Товариство 11.02.2026 подало суду заяву про поновлення провадження у справі, оскільки 19.12.2025 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийнято постанову у справі №922/3456/23, яка була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 23.12.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 поновлено провадження у справі; підготовче засідання призначено на 13.04.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2026 відкладено підготовче засідання на 01.06.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.07.2026.
Представники позивачів та відповідача-1 у судове засідання 06.07.2026 не з`явилися; Держаудитслужба 17.02.2026 подала суду клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника за наявними матеріалами справи; представники ДСНС і Загону про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про доставлення процесуальних документів до електронних кабінетів ДСНС і Загону.
Прокуратура 06.07.2026 подала суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №910/7314/23 та оприлюднення повного тексту рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Представниця Прокуратури у судовому засіданні 06.07.2026 підтримала подане клопотання та просила його задовольнити.
Представник Товариства заперечив проти задоволенні такого клопотання.
Суд відмовив у задоволенні клопотання Прокуратури про повернення до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), оскільки наразі наявний правовий висновок Об`єднаної палати щодо того, чи підлягає застосуванню до спірних відносин частина тертя статті 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону).
Представниця Прокуратури у судовому засіданні 06.07.2026 оголосила вступне слово та підтримала позовні вимоги у повному обсязі.
Представник Товариства оголосив вступне слово та заперечив проти задоволення позовних вимог.
Суд, заслухавши вступне слово представників Прокуратури та Товариства, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, дослідив в порядку статей 209 і 210 ГПК України докази у справі.
Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.
Представники Прокуратури та Товариства виступили з промовами (заключним словом), в яких посилалися на обставини і докази, досліджені у судовому засіданні.
У судовому засіданні 06.07.2026 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.
Судом згідно з вимогами статей 222 і 223 ГПК України здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Загоном 19.10.2020 на вебпорталі Уповноваженого органу з питань закупівель: https://prozorro.gov.ua опубліковано оголошення UA-2020-10-19-011324-c про проведення відкритих торгів за предметом закупівлі: Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A 1) або еквівалент, очікувана вартість предмета закупівлі: 4 342 200 грн.
Відповідно до протоколу затвердження річного плану закупівель UA-P-2020-10-19-014070-c джерелом фінансування закупівлі «Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A 1)» є Державний бюджет України.
Тендерні пропозиції, з метою участі у відкритих торгах, подано 2 суб`єктами господарювання, а саме Товариством і ТОВ «Юкойл».
Згідно зі звітом про результати закупівлі, до участі у тендері допущено Товариство з початковою пропозицією 4 257 475,92 грн з ПДВ та ТОВ «Юкойл» – 4 320 720 грн з ПДВ.
За результатами розгляду вказаних пропозицій, переможцем торгів визнано Товариство з остаточною пропозицією 4 257 475,92 грн з ПДВ.
27.11.2020 Загоном (покупець) і Товариством (постачальник) було укладено Договір, за умовами якого:
- постачальник зобов`язується у 2020 році поставити покупцеві паливно-мастильні матеріали (далі – товар) в асортименті, кількості і за цінами зазначеними у викладеній специфікації, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар; специфікація:
найменування товару – «Паливо авіаційне для газотурбінних двигуні в Джет А 1 (Jet А І )»;
державний класифікатор (CPV) – « 09130000-9 Нафта і дистиляти»;
ціна за одиницю (з ПДВ) – 20 869,98 грн;
кількість – 204;
розмірність – тонн;
сума (з ПДВ) – 4 257 475,92 грн;
в т.ч. ПДВ – 709 579,32 грн (пункт 1.1);
- постачання товару здійснюється автомобільним транспортом за рахунок постачальника протягом 15 днів від дня отримання заявки від покупця (пункт 2.5);
- право власності на товар та ризик випадкової загибелі товару переходить до покупця з моменту передачі товару постачальником та підписання сторонами акта приймання-передачі (пункт 2.12);
- ціна Договору становить 4 257 475,92 грн, в тому числі податок на додану вартість 709 579,32 грн (пункт 3.1);
- розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем рахунка протягом 60 календарних днів після отримання товару (пункт 4.1);
- до рахунка додаються: акт приймання-передачі товару; видаткова накладна (пункт 4.2);
- оплата проводиться покупцем в межах бюджетних призначень, на підставі частини першої статті 49 Бюджетного кодексу України за фактом отримання товару (пункт 4.4); 
- у разі затримки бюджетного фінансування покупець проводить оплату товару протягом 7 банківських днів з дня зарахування органами Державної казначейської служби коштів на реєстраційний рахунок покупця (пункт 4.5);
- Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31.12.2020, а в частині гарантійних зобов`язань - до закінчення гарантійного строку (пункт 10.1).
Додатковою угодою від 24.12.2020 №1 сторони погодили продовжити строк дії Договору на строк достатній на проведення процедури закупівлі на 2021 рік, в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної у Договорі, якщо видатки на цю мету затверджено у встановленому порядку.
Відповідно до звіту від 07.02.2022 про виконання Договору загальна сума оплати склала 4 257 475,92 грн (в тому числі ПДВ 709 579,32 грн).
Вказана у звіті інформація підтверджується актами приймання-передачі товарної продукції від 01.12.2020 №1000 на суму 1 025 634,29 грн з ПДВ, від 02.12.2020 №981 на суму 943 740,49 грн з ПДВ, від 04.12.2020 №983 на суму 1 069 127,34 грн з ПДВ, від 07.12.2020 №985 на суму 504 970,04 грн з ПДВ, від 10.12.2020 №989 на суму 471 598,94 грн з ПДВ, від 10.12.2020 №990 на суму 87 591,31 грн з ПДВ і від 10.12.2020 №991 на суму 154 813,51 грн з ПДВ, та платіжними дорученнями від 04.12.2020 №1464 на суму 513 297,16 грн з ПДВ, від 11.12.2020 №1528 на суму 116 100,85 грн з ПДВ, від 23.12.2020 №1529 на суму 27 547,22 грн з ПДВ, від 24.12.2020 №1465 на суму 555 830,18 грн з ПДВ, від 24.12.2020 №1468 на суму 943 740,49 грн з ПДВ, від 24.12.2020 №1497 на суму 504 970,04 грн з ПДВ, від 24.12.2020 №1530 на суму 570 355,69 грн з ПДВ і від 24.12.2020 №1540 на суму 1 025 634,29 грн з ПДВ.
Рішенням №60/97-р/к, зокрема:
- визнано, що Товариство і ТОВ «Авіа Оіл» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у процедурі закупівлі за предметом «Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A 1) або еквівалент», яка проводилась Загоном, ідентифікатор закупівлі в системі – UA-2021-04-02-002419-c (пункт 1 резолютивної частини рішення №60/97-р/к);
- за порушення, яке викладене в пункті 1 резолютивної частини рішення №60/97-р/к, накладено на Товариство штраф у сумі 68 000 грн (пункт 2 резолютивної частини рішення №60/97-р/к);
- визнано, що Товариство і ТОВ «Авіа Оіл» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у процедурі закупівлі за предметом «Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A 1) або еквівалент», яка проводилась Загоном, ідентифікатор закупівлі в системі – UA-2021-02-09-005501-a (пункт 4 резолютивної частини рішення №60/97-р/к);
- за порушення, яке викладене в пункті 4 резолютивної частини рішення №60/97-р/к, накладено на Товариство штраф у сумі 68 000 грн (пункт 5 резолютивної частини рішення №60/97-р/к);
- визнано, що Товариство і ТОВ «Авіа Оіл» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у процедурі закупівлі за предметом «Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A 1) або еквівалент», яка проводилась Загоном, ідентифікатор закупівлі в системі – UA-2020-10-19-011324-c (пункт 7 резолютивної частини рішення №60/97-р/к);
- за порушення, яке викладене в пункті 7 резолютивної частини рішення №60/97-р/к, накладено на Товариство штраф у сумі 68 000 грн (пункт 8 резолютивної частини рішення №60/97-р/к).
За результатами оцінки забраної інформації Відділення АМК дійшло висновку, що дослідженням усієї сукупності факторів, що об`єктивно могли вплинути на поведінку відповідачів, доводиться висновок Відділення АМК про те, що дії відповідачів, які під час участі у Процедурах закупівель полягали у:
- знаходженні за однією адресою;
- використанні одного і того ж номера телефону у господарській діяльності;
- подання одним із відповідачів фінансової звітності з ІР-адреси, яка належала йому та з якої інший відповідач здійснював керування своїми банківськими рахунками;
- заходження одним із відповідачів в аукціон з ІР-адреси, яка належала іншому конкуренту, з якої останній подавав свою тендерну пропозицію і фінансову звітність;
- наявність господарських відносин є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів аукціонів, передбаченим пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.
В свою чергу Товариство не погодилося з рішенням №60/97-р/к та оскаржило його до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі №910/9115/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2026, позов задоволено повністю; скасовано пункти 1, 2, 4, 5, 7 і 8 рішення №60/90-р/к в частині, що стосується Товариства.
Прокуратура листом від 12.06.2025 №52-77-3884ВИХ-25 просила Держаудитслужбу надати інформацію та належним чином завірені копії документів щодо: 
- здійснення заходів державного фінансового контролю у Загоні стосовно закупівлі UA-2020-10-19-011324-с за предметом закупівлі: Паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А 1 (Jet A l) або еквівалент; 
- вжитих або запланованих заходів щодо визнання недійсним в судовому порядку Договору як такого, що суперечить інтересам держави, та застосування наслідків недійсності правочину.
Держаудитслужба листом від 01.07.2025 №262627-17/4370-2025 повідомила Прокуратуру про надіслання листа останньої Управлінню Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області супровідним листом від 30.06.2025 №262627-18/4347-2025 за належністю.
Листами від 12.06.2025 №52-77-3903ВИХ-25 і від 26.06.2025 №52-77-4261ВИХ-25 Прокуратура просила ДСНС надати інформацію та належним чином завірені копії документів стосовно: 
- фінансування ДСНС витрат на потреби Загону у 2021 році, зокрема, на закупівлю авіаційного пального; 
- вжитих або запланованих заходів щодо визнання недійсним в судовому порядку Договору як такого, що суперечить інтересам держави, та застосування наслідків недійсності правочину.
ДСНС листом від 04.07.2025№044-16067/213-3 надала Прокуратурі інформацію стосовно фінансування ДСНС витрат на потреби Загону у 2020 році, зокрема, на закупівлю авіаційного пального, та повідомила, що на сьогодні ДСНС не вживалися заходи щодо визнання недійсним у судовому порядку Договору, витрати на сплату судового збору на зазначені заходи у 2025 році не планувалися.
Повідомленням від 21.07.2025 №52-77-4829ВИХ-25 Прокуратура повідомила Держаудитслужбу та ДСНС про те, що Прокуратурою до Господарського суду міста Києва буде скеровано позов в інтересах держави в особі Держаудитслужби та ДСНС до Загону та Товариства про визнання недійсним договору про закупівлю товару як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства з умислу однієї сторони, застосування наслідків відповідної недійсності, ціна позову 4 257 475,92 грн

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Частинами третьою – п`ятою статті 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1311 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами першою, четвертою і п`ятою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Аналіз положень частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Аналогічна правова позиція з даного питання викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 зі справи №923/129/17, від 20.09.2018 зі справи №924/1237/17, від 02.10.2018 зі справи №4/166"б", від 23.10.2018 зі справи №906/240/18, від 01.11.2018 зі справи №910/18770/17, від 05.11.2018 зі справи №910/4345/18, від 30.01.2019 зі справи №47/66-08, від 31.10.2019 зі справи №923/35/19 і від 23.07.2020 зі справи №925/383/18 та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17.
Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.
Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна правова позиція з даного питання викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 зі справи №912/2385/18.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про публічні закупівлі» уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (далі - органи державного фінансового контролю). Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії (частина перша статті 8 Закону України «Про публічні закупівлі»).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (частини перша статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»).
Пунктами 8 і 10 частини першої статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено, що органу державного фінансового контролю надається право: порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 (далі – Положення №43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з підпунктами 1 і 3 пункту 3 Положення №43 основними завданнями Держаудитслужби є: реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягнення економії бюджетних коштів.
Підпунктом 20 пункту 6 Положення №43 передбачено, що Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Відповідно до пункту 7 Положення №43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Реалізацію державного фінансового контролю у м. Києві здійснює апарат Північного офісу Держаудитслужби (далі – Офіс) згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» та Положення про Північний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби від 02.06.2016 №23 (далі – Положення №23).
Підпунктом 1 пункту 4 Положення №23 передбачено, що Офіс відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль у територіальних органах міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи).
Згідно з підпунктами 2 і 3 пункту 4 Положення №23 Офіс:
- реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель;
- здійснює контроль за: цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів; досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів; дотриманням законодавства про закупівлі.
Відповідно до підпункту 18 пункту 6 Положення №23 Офіс має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином, Північний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель у м. Києві.
Отже, органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, є Північний офіс Держаудитслужби.
Частиною третьою статті 228 К України передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Аналогічна за змістом норма містилася у частині першій статті 208 ГК України (яка була чинною у період існування спірних правовідносин).
Так, стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 стаття 228 була доповнена частиною третьою, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 і від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
Наслідки, передбачені реченнями другим і третім частини третьої статті 228 ЦК України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК України, яка містить каральні заходи (санкції).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Частина третя статті 228 ЦК України передбачає зовсім інші правові наслідки, а саме:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Вирішуючи питання щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України суд має враховувати, що санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України і частиною першою статті 208 ГК України є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Ключовими прецедентами є рішення ЄСПЛ у справах: «Isaia and Others v. Italy» (від 25.09.2025, заяви №36551/22, №36926/22 та №37907/22); «Garofalo and Others v. Italy» (від 21.01.2025, заява №47269/18 та три інші); «Imeri v. Croatia» (від 24.06.2021, заява №77668/14); «Kurban v. Turkey» (від 24.11.2020, заява №75414/10); «Balsamo v. San Marino» (від 08.10.2019, заяви №20319/17, 21414/17); «Gogitidze and Others v. Georgia» (від 12.05.2015, заява №36862/05); «Varvara v. Italy» (від 29.10.2013, заява №17475/09); «Arcuri and Others v. Italy» (від 05.07.2001, заява № 52024/99); «Air Canada v. the United Kingdom» (від 05.05.1995, заява 18465/91); «Agosi v. United Kingdom» (від 24.10.1986, заява №9118/80).
У наведених справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 20.03.2019 зі справи №922/1391/18 зазначив, що здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.
Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України.
Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Об`єднана палата у постанові від 19.12.2025 зі справи №922/3456/23 вказала, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Також у наведеній постанові Об`єднана палата звернула увагу на невідповідність норми частини третьої статті 228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин першої та другої статті 228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та частини третьої цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2024 зі справи №911/934/23 вказано:
« 82. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.22), від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22, пункт 70), від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22, пункт 85) та інші).
83. Водночас санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
84. Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції). Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
85. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
86. Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
87. Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
88. Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
89. Зазначені наведеними вище статтями санкції визначаються в розмірі вартості предмета договору незалежно від того, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, якою мірою порушені інтереси держави і суспільства, його моральні засади. Відтак, не враховується ступінь тяжкості правопорушення та його наслідків.
90. Санкції застосовуються без урахування будь-яких інших факторів, які мали б бути взяті до уваги. Наприклад, на їх застосування не впливає чи було вчинене правопорушення під впливом погрози, примусу; чи було воно вчинено повторно чи за попередньою змовою тощо.
91. При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.
92. Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною. Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
93. При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
94. Тому колегія суддів дійшла висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
95. Колегія суддів mutatis mutandis враховує висновки Конституційного Суду України (КСУ), зроблені у Рішенні від 01.11.2023 у справі № 9-р(II)/2023 за конституційною скаргою ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису пункту 2 частини другої статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» (щодо індивідуалізації юридичної відповідальності за порушення прав споживачів) (далі - Закон № 2735).
96. У цьому Рішенні (пункти 4.8, 4.9 мотивувальної частини) КСУ звернув увагу на те, що встановлення в законі абсолютно визначених та/або безальтернативних санкцій має бути розумно поєднане з наданням законом уповноваженому суб`єктові притягнення особи до юридичної відповідальності варіативності в питанні обрання санкції до правопорушника, щоб уможливити додержання принципів домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності. Принципи домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності в разі притягнення особи до юридичної відповідальності можуть бути забезпечені, зокрема, у спосіб установлення в законі різних видів санкцій за вчинення того самого правопорушення або різних за розміром штрафів, що їх може бути накладено на порушників тієї самої охоронної норми. Оспорюваний припис Закону № 2735, що визначає безальтернативну санкцію, яка до того ж має ознаки абсолютно визначеної, не надає суб`єкту накладання адміністративного стягнення можливості врахувати те, що гіпотезою пункту 2 частини другої статті 44 Закону № 2735 охоплено велику кількість виявів об`єктивної та суб`єктивної сторін цього правопорушення. Таке не забезпечує домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності порушника з урахуванням усіх значущих обставин справи.
97. Водночас колегія суддів не робить висновків про відповідність чи невідповідність Конституції України частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України, оскільки для вирішення спору у справі, що переглядається, це не є потрібним, бо з огляду на невідповідність цих положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції зазначені положення не підлягають застосуванню незалежно від того, чи відповідають вони Конституції України, чи ні. З цих же міркувань колегія суддів не аналізує правовідносини сторін та не встановлює їх характер, оскільки такий аналіз також не впливає на вирішення справи, що переглядається, по суті.».
Відтак, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).
Тим не менше, Об`єднана палата у постанові від 19.12.2025 зі справи №922/3456/23 звернула увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, частина третя статті 228 ЦК України так і не була виключена з ЦК України, хоча її аналог у ГК України (стаття 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проект рекодифікації ЦК України) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.
Враховуючи викладене, Об`єднана палата у постанові від 19.12.2025 зі справи №922/3456/23 уточнила висновки, що містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2024 зі справи №911/934/23 і від 17.10.2024 зі справи №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, таким чином.
При визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). 
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Дана норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
ЄСПЛ звертав увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, Загону).
На перший погляд, приписи частини третьої статті 228 ЦК України свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника. 
Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів частини третьої статті 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).
Як у даній справі, так і у справі, від висновків у якій просили Об`єднану палату відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з Товариства на корить Загону).

ВИСНОВКИ

Отже, враховуючи, що рішення Відділення АКМ №60/90-р/к в частині, що стосується Товариства, скасовано рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі №910/9115/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2026, тобто підстава звернення Прокуратури до суду з даним позовом відпала, умови Договору були виконані його сторонами у повному обсязі, а також висновки Об`єднаної палати щодо неправомірності застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України до правовідносин сторін, позовні вимоги Прокуратури задоволенню не підлягають.
За приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на Чернігівську обласну прокуратуру.
Керуючись статтями 129, 233, 236 – 238, 240 та 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позовних вимог Ніжинської окружної прокуратури (вул. Овдіївська, 2, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600; ідентифікаційний код 0291011423) в інтересах держави в особі: Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. Олеся Гончара, буд. 55, м. Київ, 01030; ідентифікаційний код 38516849) та Північного офісу Держаудитслужби (вул. Січових Стрільців, буд. 18, м. Київ, 04053; ідентифікаційний код 40479560) до Спеціального авіаційного загону оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. Брожка Володимира, буд. 19, м. Київ, 03069; ідентифікаційний код 33965532) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіа Оіл» (вул. Басейна, буд. 9, кімн. 3, м. Київ, 01004; ідентифікаційний код 36852220) про визнання недійсним договору поставки паливно-мастильних матеріалів від 27.11.2020 №358 та стягнення 4 257 475,92 грн.
2. Витрати зі сплати судового збору покласти на Чернігівську обласну прокуратуру (вул. Князя Чорного, буд. 9, м. Чернігів, 14000; ідентифікаційний код 02910114).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Оксана Марченко