| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6aa.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції  Марич Є.В.,
Суддя-доповідач Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2026 року Справа № 320/10396/23

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді: Епель О.В., 
суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі 

за позовом Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України 
"Агрономічна дослідна станція"

до Головного управління ДПС у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :
Історія справи.
1. Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України "Агрономічна дослідна станція" (далі – Позивач, Університет) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі – Відповідач) в якому просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.01.2022 №635/0902 та №636/0902.
В обґрунтування позовних вимог Університет зокрема зазначав, що є підрозділом установи, яка повністю утримується за рахунок коштів державного бюджету, а відтак у нього відсутні підстави для отримання ліцензії на зберігання пального.
2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 108 жовтня 2024 року адміністративний позов було задоволено повністю.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція» є підрозділом Національного університету біоресурсів та природокористування, що є державним закладом вищої освіти, який утримується за рахунок Державного бюджету України і є бюджетною установою.
При цьому, суд зазначив, що ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету.
Також суд звернув увагу на те, що сам по собі факт наявності "на балансі" у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, оскільки необхідним є наявність акцизного складу.
Разом з тим, суд зазначив, що застосування штрафних санкцій за ненадання документів також є неправомірним, оскільки у діях Позивача відсутні всі вказані складові правопорушення, а Відповідач не довів і не надав належних доказів, які свідчили б про наявність об`єктивної сторони та суб`єктивної сторони правопорушення на час проведення фактичної перевірки. 
3. Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить таке рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, наполягаючи на правоміності призначення та проведення фактичної перевірки.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги податковий орган також акцентує увагу на тому, що ліцензію на право зберігання пального Позивач отримав лише 10.10.2021, втім згідно з акцизною накладною від 10.06.2021, на його адресу було реалізовано важкі дистиляти (газойл) в кількості 8267,97 л. (6831,00 кг.).
Також Апелянт зазначає, що Позивач не надав відомостей щодо джерел фінансування, а тому не можна стверджувати, що він утримується повнстю за рахунок коштів державного бюджету. При цьому, хвертає увагу на те, що відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція» здійснює діяльність з реалізації та надання інших послуг, що свідчить про те, що Позивач здійснює самофінансування.
Окрім того, контролюючий ораган зазначає, що Позивач не надав відповіді на його запит про наждання документів від 01.12.2021, а лист Університету про продовження строкунадання витребуваних документів був ним надісланий в останній день перевірки.
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.
4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2025 відкрито апеляційне провадження, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
5. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому він просить таку скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, зазначаючи, що суд першої інстанції правильно і повно встановив істотні для вирішення спору обставини, а рішення суду є законним, обґрунтованим та прийнятим із дотриманням норм матеріального та процесуального права.
6.Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, колегія суддів зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на території України було введено воєнний стан, який на сьогоднішній день подовжено.
Відповідно до рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану опублікованих Радою Суддів України 02.03.2022 процесуальні строки за можливістю продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає за необхідне продовжити строк розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
7. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін з наступних підстав.
8. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі п.п.80.2.5. п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України, згідно з наказом ГУ ДПС у Київській області від 01.11.2021 №2495-п та направленнями на проведення фактичної перевірки від 04.11.2021 №№8413/10-36-09-00-10, 8414/10-36-09-00-10 посадовими особами ГУ ДПС у Київській області з 25.11.2021 по 05.12.2021 проведена фактична перевірка об`єкту позивача за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Пшеничне, вул. Польова, 1-а, АЗС з метою контролю за дотриманням суб`єктами господарювання вимог податкового та іншого законодавства з питань, виробництва, зберігання та обігу підакцизних товарів.
За результатами перевірки складено акт про результати фактичної перевірки від 03.12.2021 №21169/10-36-09-00-10/33441837, в якому зафіксовано порушення позивачем ч.1 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а саме зберігання пального за відсутності діючої ліцензії на право зберігання пального.
Позивач подав заперечення за вих. № 136 від 16.12.2021 до акту перевірки, за результатами розгляду яких листом ГУ ДПС у Київській області «Про результати розгляду заперечення» від 11.01.2022 № 247/12/10-36-09-00-10 висновки акта перевірки залишено без змін. 
На підставі висновків акта перевірки ГУ ДПС у Київській області винесено податкові повідомлення-рішення від 11.01.2022:
№635/0902, яким на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України, абз. 9 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», застосовано штрафні (фінансові) санкції у вигляді штрафів у разі: оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії, у розмірі 500 000,00 гривень та 
№636/0902, яким на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.121.1 ст.121 Податкового кодексу України застосовано штрафні (фінансові) санкції у вигляді штрафів у разі: ненадання документів, зазначених у запиті, у розмірі 1020,00 гривень.
Позивачем оскаржено податкові повідомлення-рішення від 11.01.2022 № 635/0902, № 636/0902 в адміністративному порядку до Державної податкової служби України.
Рішенням Державної податкової служби України від 13.03.2023 № 6138/6/99-00-06-03-01-06 податкові повідомлення-рішення від 11.01.2022 № 635/0902, № 636/0902 залишені без змін, скарга позивача - без задоволення.
9. Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, які, як вважає позивач, є протиправними та необґрунтованими, останній звернувся з даним позовом до суду.
10. Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі – ПК України).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 75.1 ст. Податкового кодексу України (далі – ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Пунктом 80.1 ст. 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України передбачено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
У відповідності до п. 75.1.3. ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції (п. 80.7 ст. 80 ПК України).
Відповідно до абз. 1 – 4 п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених ПК України, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених ПК України, таких документів:
направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи – платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи – платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці – адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Згідно з абзацом першим п. 86.5 ст. 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених ст. 80 ПК України, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).
Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу (абзац третій п. 86.5 ст. 86 ПК України).
Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу (п. 80.10. ст. 80 ПК України).
Відповідно до п. 86.1 ст. 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Згідно з пунктом 86.8 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.
Згідно п. 85.2. ст. 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
У відповідності до п. 85.4. ст. 85 ПК України при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
У відповідності до п. 121.1. ст. 121 ПК України […] ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.
Згідно п.п. 14.1.224 п. 14.1 ст. 14 ПК України суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.
Відповідно до абзацу другого п.п.14.1.6 п.14.1 ст.14 ПК України акцизний склад це:
а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;
б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального. 
Вказаний пункт Податкового кодексу України містить також визначення приміщень або територій, що не є акцизним складом, до яких віднесено в т.ч.:
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначено Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі - Закон №481/95-ВР).
У розумінні абз. 25, 51, 55, 58 статті 1 Закону №481/95-ВР ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним (далі - Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального) - перелік суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним у розрізі суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які здійснюють діяльність на таких місцях на підставі виданих ліцензій.
Частиною 7 статті 15 Закону №481/95-ВР встановлено річну плату за ліцензії на право зберігання пального у розмірі 780 гривень.
Згідно з частинами 8, 10 статті 15 Закону №481/95-ВР суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (утому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.
Частиною 16 статті 15 Закону №481/95-ВР встановлено, що суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.
Відповідно до частини 19 статті 15 Закону №481/95-ВР ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.
Частиною 44 статті 15 Закону №481/95-ВР передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів та ємностей, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження.
Згідно з абз. 9 частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень.
Рішення про стягнення штрафів, передбачених частиною другою цієї статті, приймаються податковими органами та/або органом, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями і тютюновими виробами та пальним, зберігання пального, та іншими органами виконавчої влади у межах їх компетенції визначеної законами України.
Висновки суду апеляційної інстанції.
11. Щодо податкового повідомлення-рішення від 11.01.2022 №635/0902
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в ції частині з урахуванням доводів Апелянта, колегія суддів зазначає, що правове питання щодо визначення випадків та критеріїв, за яких у суб`єкта господарювання виникає обов`язок отримати ліцензію на право зберігання пального, вже було предметом дослідження Верховного Суду, зокрема у постанові від 31 травня 2022 року по справі №540/4291/20.
Так, Верховний Суд застосував норми статей 15, 17 Закону №481/95-ВР у системному зв`язку із нормами підпунктів 14.1.6, 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України і констатував, що зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизний склад» та/або «акцизний склад пересувний», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу.
Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального має ознаки, які згідно з нормами підпунктів 14.1.6, 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлені як виключення з визначення «акцизний склад» та/або «акцизний склад пересувний», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.
Також у цій постанові Верховний Суд зауважив, що для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії. У спорах про правомірність застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії основним і вирішальним предметом доказування є підтвердження або спростування обставин саме факту здійснення суб`єктом господарювання діяльності зі зберігання пального, а не його придбання. Невстановлення під час фактичної перевірки обставин здійснення позивачем діяльності зі зберігання пального, часу цієї діяльності та місця, у якому пальне зберігалося, унеможливлює визнання правомірним застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності ліцензії.
В подальшому зазначені висновки підтримані у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 21 вересня 2022 року у справі №140/16490/20, від 15 червня 2022 року у справі №260/3859/20, від 07 червня 2022 року у справі №360/4140/20, від 05 липня 2023 року у справі № 460/2663/22 тощо.
Отже, склад правопорушення, передбаченого абзацом дев`ятим частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР, має доводитись шляхом встановлення обставин того, де і яким чином суб`єкт господарювання зберігав пальне, дослідженням замірів його кількості (об`єму) і співставленням цих показників із нормами підпунктів 14.1.6, 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, які встановлюють випадки, які не вважаються «акцизним складом» та/або «акцизним складом пересувним».
Як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано Апелянтом, у акті перевірки зафіксовано обставини придбання Позивачем пального і міститься посилання на докази, якими підтверджується його кількість – акцизна накладна. Однак, Відповідачем не відображено відомостей про інвентаризацію пального на зберіганні, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, відбір зразків пального, спосіб зберігання пального, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), тощо, тобто обставин, які складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення, відповідальність за вчинення якого встановлена приписами частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР. При цьому, враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає безпідставними твердження контролюючого органу про те, що такі обставини мали б бути встановлені саме судом під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції.
Водночас, з наявного у матеріалах справи акта перевірки вбачається, що висновки Апелянта про порушення Позивачем вимог Закону №481/95-ВР ґрунтуються виключно на аналізі акцизної накладної від 10.06.2021 №29 на поставку пального в кількості 8264,97 літри, що не перевищує що не перевищують 1000 кубічних метрів.
Разом з тим, слід зазначити, що, протягом усього судового розгляду справи, Позивач не заперечував проти твердження контролюючого органу про придбання ним палива. Водночас відсутні підстави вважати, що придбана кількість пального перевищує встановлені у підпунктах 14.1.6, 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України граничні показники, за наслідками перевищення яких місце зберігання визнається «акцизним складом» та/або «акцизним складом пересувним». Зі змісту акта перевірки та доданих до нього матеріалів фотофіксації не вбачається за можливе встановити те, у якій ємності чи ємностях перебувало на зберіганні у Позивача пальне та розмір такої ємності чи ємностей. При цьому не є спірним між сторонами, що придбане паливо використовувалось Позивачем для власних потреб.
Окрім того, як неодноразово стверджував Позивач, відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів та природокористування, що утримується за рахунок державного бюджету України, а тому він не входить до переліку тих суб`єктів, які зобов`язані отримувати ліценцію на зберігання пального.
Зокрема, дослідивши матеріали справи, судом першої інстанції встановлено та Апелянтом не оспорюється, що Національний університет біоресурсів і природокористування України діє відповідно до Статуту, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 09.05.2022 №423 (далі – Статут), яким визначено, що цей Статут закладу вищої освіти розроблений відповідно до законодавства і є документом, що регламентує діяльність Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі - Університет), що є юридичною особою публічного права, державної форми власності, утворений у формі державної установи, працює на засадах неприбутковості, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в органах центрального органу виконавчої влади у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, штамп та власну емблему.
Університет належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України та є національним, самоврядним (автономним) закладом вищої освіти державної форми власності.
Національний університет біоресурсів і природокористування України є неприбутковою установою, що підтверджується рішенням від 27.04.2021 №2131004600002 та витягом з Реєстру неприбуткових установ та організацій від 26.01.2023.
Відповідно до п. 11.2 Статуту фінансування Університету здійснюється за рахунок коштів державного (місцевого) бюджету на умовах державного (регіонального) замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень.
Підтвердженням факту фінансування Університету із коштів державного бюджету є постанова Кабінету Міністрів України від 01.03.2001 № 202 «Про Національний університет біоресурсів і природокористування України», згідно пункту 2 якої визначено, що Міністерству фінансів, Міністерству економіки, Міністерству праці та соціальної політики і Міністерству аграрної політики передбачати починаючи з 2002 року у проектах Державного бюджету та Державної програми економічного і соціального розвитку України кошти на фінансування Національного університету біоресурсів і природокористування України окремим рядком за індивідуальними нормативами з урахуванням необхідності розвитку матеріально-технічної бази, створення навчально-наукових інститутів і центрів, забезпечення їх новітніми засобами навчання та обладнанням, а також підвищення у 2 рази оплати праці його працівників (шляхом встановлення подвійних посадових окладів і ставок заробітної плати, включаючи погодинну).
Згідно з п. 12, п. 47 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.
Розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.
Згідно п.1 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 за № 228, визначено, що кошторис бюджетної установи - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.
Отже, Національний університет біоресурсів і природокористування України є державним закладом вищої освіти, який проводить свою діяльність за рахунок коштів державного бюджету і є бюджетною установою.
Водночас, відповідно до п. 3.4. Статуту до територіально відокремлених структурних підрозділів Університету належать, в тому числі: відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція», місцезнаходження: Україна, 08644, Київська область, Васильківський район, село Пшеничне, вулиця Лесі Українки. 
Вказані обставини також підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань
Як передбачено п. 1.1. Положення про Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція» ВП НУБіП України «Агрономічна дослідна станція» (надалі - АДС) є відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі - НУБіП України) створеним за наказом ректора від 10 березня 2005 р. №125. АДС є підрозділом неприбуткової організації, якою є НУБіП України з 30.08.2004 р. (код 0031), та здійснює свою діяльність, не спрямовану на отримання прибутку (п. 1.6. Положення). Всі надходження АДС зараховуються на рахунки відкриті в установах Державного казначейства України. Використання коштів АДС здійснюється на основі кошторису, що затверджується МОН України щорічно відповідно до законодавства, за погодженням з планово-фінансовим відділом НУБіП України (п. 6.4. Положення).
Позивачем долучено до матеріалів справи, завірені копії кошторису на 2021 рік від 25.01.2021, погодженого Міністерством освіти і науки України, лімітну довідку про бюджетні асигнування та кредитування на 2021 р., видану Міністерством освіти і науки України, план використання бюджетних коштів на 2021 рік від 25.01.2021, довідку про зміни до кошторису на 2021 рік № 2 від 04.10.2021, довідку про зміни до кошторису на 2021 рік № 3 від 31.12.2021, довідку про зміни до плану використання бюджетних коштів на 2021 рік № 2 від 04.10.2021, довідку про зміни до плану використання бюджетних коштів на 2021 рік № 3 від 31.12.2021.
Таким чином, відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція» є підрозділом Національного університету біоресурсів та природокористування, що є державним закладом вищої освіти, який утримується за рахунок Державного бюджету України і є бюджетною установою.
Водночас Апелянт, стверджуючи, що Позивач не повністю утримується за рахунок коштів державного або місцевого бюджету, а здійснює самофінансування, посилається на те, що згідно наказу № 04.11.2020 № 843, відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція» здійснює діяльність з реалізації та надання інших послуг.
Втім, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та до уваги не приймає, оскільки такі надходження є бюджетними коштами і відносяться до спеціального фонду державного бюджету /т.1 а.с.26/.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначати, що висновки суб`єкта владних повноважень не можуть бути засновані на припущенні і у відповідності до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Втім, податковий орган ані в суді першої, ані апеляційної інстанції не надав жодних належних і допустимих доказів, що відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція» частково перебуває на самофінансуванні за рахунок власної господарської діяльності з реалізації товарів.
Підсумовуючи усе вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 11.01.2022 №635/0902 та наявності правових підстав для його скасування. Доводи Апелянта не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
12. Щодо податкового повідомлення-рішення від 11.01.2022 №636/0902.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів учасників справи, колегія суддів відзначає, що у відповідності до п. 121.1. ст. 121 ПК України […] ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.
Стверджуючи про правомірність податкового повідомлення-рішення від 11.01.2022 №636/0902, Апелянт зазначає, що документи, які стосуються предмету перевірки, Позивачем у відповідь на запит не було надано, про що було складено відповідний акт.
Надаючи оцінку таким доводам Апелянта, колегія суддів зазначає, що у відповідь на запит контролюючого органу від 25.11.2021 Позивач підготував відповідь від 29.11.2021 № 129 у якій повідомив не лише про необхідність продовження терміну для надання запитуваних документів у зв`язку з карантинними заходами, а й зазначив, що усі витребувані документи надавалися при отриманні ліцензії (реєстраційний № 10070414202100342 від 11.10.2021), відомості про що істяться у відкритих джерелах інформації. Додатково надано довідку про наявний залишок пального. Також Позивачем були повідомлено про те, що Національний університет біоресурсів і природокористування України утримується за рахунок Державного бюджету України.
Отже, Позивачем було надано відповідь на запит контролюючого органу.
Судова колегія приймає до уваги доводи Апелянта про те, що Позивач надав такі документи не 01.12.2021, як було зазначено у запиті, а на наступний день – 02.12.2021 (в останній день перевірки). Втім, обставина щодо порушення платником податків обов`язку, встановленого пунктом 85.2 статті 85 Податкового кодексу України, надати після початку перевірки всі документи, які пов`язані з предметом перевірки, не означає, що платник не має права додатково їх надати до прийняття контролюючим органом відповідного рішення за результатами перевірки та не звільняє контролюючий орган від обов`язку врахувати при прийнятті рішення додатково надані платником документи у строк, встановлений абзацом другим пункту 44.7 статті 44 Податкового кодексу України, що прямо передбачено нормами пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України.
Втім, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення рішення від 11.01.2022 №636/0902, контролюючий орган не врахував факт надання Позивачем відповіді від 29.11.2021 № 129 на його запит та зміст пояснень та документів, а лише зазначив, що отримав поштове відправлення 06.12.2021, тобто після закінчення перевірки. Втім, як зазначалося судом вище, такі документи все одно повинні були бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення у відповідності до пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанці про протиправність податкового-повідомлення рішення 11.01.2022 №636/0902 та наявність правових підстав для його скасування.
13. Надаючи оцінку доводам учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
14. Отже, доводи апеляційної не спростовують висновків суду і Апелянт, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
15. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
16. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Головного управління ДПС у Київській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року – без змін.
17. Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 15 вересня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев