ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/948/26 Справа № 182/1168/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.

Категорія 23 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2025 року у складі судді Фирси Ю.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 до Саксаганської об`єднаної територіальної громади Кам`янського району Дніпропетровської області в особі Саксаганської сільської ради про встановлення факту родинних відносин, встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, 

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним уточненим в ході розгляду справи позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_2 , після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки (пай).
У фактичне управління та володіння спадковим майном померлої ОСОБА_2 вступила її донька - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки (пай).
Після смерті ОСОБА_3 з метою отримати свідоцтво про право на спадщину за законом до нотаріуса звернулася її донька ОСОБА_4 , проте оформити за життя спадкові права не встигла, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 померла. 
Зазначає, що після смерті ОСОБА_4 , будучи двоюрідною сестрою вона звернулася до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) їй було відмовлено з посиланням на те, що спадкова справа до майна ОСОБА_2 не заводилася, із заявами про прийняття спадщини, у передбачений діючим законодавством шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, будь-хто із спадкоємців померлої не звертався та спадщину не прийняв та не надані документи, які б підтверджували її належність до кола спадкоємців.
Враховуючи викладене, вимушена звернутися до суду та просити встановити факт родинних відносин між ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , 1938 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як між матір`ю та донькою; встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та між ОСОБА_3 , 1938 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як між племінницею та тіткою; встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та між ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як між онукою та бабою; встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт належності заповіту складеного від імені ОСОБА_5 , посвідченого виконавчим комітетом Саврівської сільської ради депутатів трудящих П`ятихатського району Дніпропетровської області від 14 листопада 1987 року, зареєстрованого в книзі запису нотаріальних дій під № 106 – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити факт належності заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Саврівської сільської ради депутатів трудящих П`ятихатського району Дніпропетровської області від 14 листопада 1987 року ОСОБА_2 призначила своєю спадкоємицею дочку ОСОБА_3 , 1938 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та яка фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері; встановити факт належності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП №0197166 від 05 червня 1997 року, який було видано громадянину України члену колективного сільськогосподарського підприємства – ксп. ім. Енгельса на підставі рішення П`ятихатської районної державної адміністрації від 20 травня 1997 року № 234 на ім`я ОСОБА_2 ; визнати право на отримання земельної ділянки в розмірі 7,79 умовних кадастрових гектарів відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП №0197166 від 05 червня 1997 року, який видано на ім`я ОСОБА_2 .
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , 1938 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як між матір`ю та донькою. Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та між ОСОБА_3 , 1938 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як між племінницею та тіткою. Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та між ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як між онукою та бабою.
В іншій частині позову - відмовлено.
Рішення суду мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позову, оскільки факт родинних відносин, який просить встановить позивач підтверджений належними та допустимими доказами у даній справі й законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, а тому заявлені вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позову, суд виходив із того, що належних та допустимих доказів на підтвердження належності саме ОСОБА_2 права на земельну ділянку (пай) не надано.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду в частині залишених без задоволення вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до необґрунтованого висновку суду в частині залишених без задоволення вимог. Вказує, що на підтвердження заявленого позову надані належні та допустимі докази, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку. Суд першої інстанції не звернув уваги, що оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0197166, від 05 червня 1997 року, який зберігає у себе позивач, було отримано нею саме від своєї баби, ОСОБА_2 , саме від тої баби, яка склала заповіт на ім`я своєї дочки ОСОБА_4 , в прізвищі якої також є помилка, яка не змінює суті заповіту, та зі змісту якого, можна зрозуміти волю померлої ОСОБА_2 .
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
У відзиві на апеляційну скаргу Саксаганська об`єднана територіальна громада Кам`янського району Дніпропетровської області в особі Саксаганської сільської ради просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_6 , її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
12 квітня 2003 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , після чого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_10 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження.
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть - ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Вільне П`ятихатського району Дніпропетровської області.
Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0197166 від 05 червня 1997 року ОСОБА_2 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Енгельса, розміром 7.79 в умовних кадастрових гектарах.
З копії заповіту від 14 листопада 1988 року, посвідченого виконавчим комітетом Саврівської сільської ради депутатів трудящих П`ятихатського району Дніпропетровської області ОСОБА_5 заповіла житловий будинок з усіма надвірними установами де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і все що належить їй за законом своїй дочці ОСОБА_11 , заповіт зареєстровано в книзі реєстрації нотаріальних дій за №106 від 14 листопада 1988 року.
02 серпня 1964 року ОСОБА_12 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 , після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище чоловіка - « ОСОБА_14 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 02 серпня 1964 року.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 09 жовтня 2015 року - ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , місце смерті - м.П`ятихатки П`ятихатського району Дніпропетровської області.
Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №41929853 від 28 жовтня 2015 року після смерті ОСОБА_3 в П`ятихатській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу №378/2015.
ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_4 , батьками якої зазначені - ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 31 січня 1965 року.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 18 грудня 2020 року - ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 померла, місце смерті - м.П`ятихатки П`ятихатського району Дніпропетровської області.
Після смерті ОСОБА_4 в П`ятихатській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу №166/2021, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №65099417 від 09 червня 2021 року, з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_1 .
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року у справі №190/1613/23 встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 , як між двоюрідними сестрами.
Відповідно до ухвали П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року у справі №190/1613/23 виправлено описку в резолютивній частині рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року, зазначивши правильну дату народження заявника ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 травня 2023 року ОСОБА_1 отримала спадщину після смерті своєї двоюрідної сестри ОСОБА_4 , що складається з житлового будинку, з господарчими будівлями та іншими побудовами, загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м. розташованого у АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за №2-215. 
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 травня 2023 року ОСОБА_1 отримала спадщину після смерті своєї двоюрідної сестри ОСОБА_4 , що складається з автомобіля марки Шкода Фабія Классик, реєстраційний номер НОМЕР_5 ., зареєстроване в реєстрі за №2-216.
Відповідно до листа Вільногірського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) останні не мають можливості видати повторно свідоцтво про смерть на ОСОБА_2 , через відсутність належних доказів родинних відносин.
Згідно листа Державного архіву Дніпропетровської області № П-2226/0/217-21 від 16 червня 2021 року неможливо підтвердити факт народження ОСОБА_12 в 1938 році на х.Демурино Саврівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області через відсутність на зберіганні книг реєстрації актів цивільного стану вказаної сільської ради за 1938-1939 роки.
Відповідно до постанови державного нотаріуса Жовтоводської державної нотаріальної контори від 06 серпня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Енгельса, власником якої згідно сертифікату на земельну частку (пай) серія ДП №0197166 виданого 05 червня 1997 року П`ятихатською районною державною адміністрацією, є ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки спадкова справа до майна ОСОБА_2 не заводилася, із заявами про прийняття спадщини, у передбачений законодавством шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, будь-хто із спадкоємців померлої не звертався та спадщину не прийняв, та не надані документи, які б підтверджували її належність до кола спадкоємців.
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Згідно із статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Частиною другою статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.
Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Подібні висновки вкладено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 448/754/18.
Встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження належності померлої ОСОБА_2 , права на земельну частку (пай) у колективній власності на землю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів про відсутність достатніх підстав для встановлення факту належності ОСОБА_5 заповіту, за змістом якого ОСОБА_2 призначила своєю спадкоємицею свою дочку ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та яка фактично прийняла спадщину після смерті матері; факту належності ОСОБА_2 сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП №0197166 від 05 червня 1997 року та визнання за ОСОБА_1 права на отримання земельної ділянки в розмірі 7.79 умовних кадастрових гектарів відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП №0197166 від 05 червня 1997 року, який видано на ім`я ОСОБА_2 .
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай), який зберігає у себе позивач, було отримано останньою саме від своєї баби, ОСОБА_2 , яка склала заповіт на ім`я своєї дочки ОСОБА_4 , в прізвищі якої також допущена помилка, але не змінює суті заповіту, зі змісту якого можна зрозуміти волю померлої ОСОБА_2 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження належності саме ОСОБА_2 права на спірну земельну ділянку (пай) не надано, а доказування у розумінні частини шостої статті 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в оскаржуваній частині, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів того, що саме ОСОБА_2 належить право на земельну ділянку (пай) матеріали справи не містять.
Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Крім того, колегія суддів не може прийняти до уваги надані додаткові докази під час перегляду справи в апеляційному порядку, оскільки за змістом частин першої-третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права. 
Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.
Натомість, процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам, оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом. (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 травня 2023 у справі №443/1012/18 /провадження №61-6304св22).
Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 надала повний перелік документів, наявний у неї та на думку останньої, підтверджує викладені обставини справи, на підставі яких судом першої інстанції було ухвалено відповідне рішення. Клопотань про витребування додаткових доказів ОСОБА_1 , під час розгляду справи в суді першої інстанції, не заявляла.
За результатами наданих додаткових доказів, колегія суддів дійшла висновку, що за відсутності поважних причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк підстави для прийняття нових доказів відсутні, оскільки заявник не обґрунтував поважність причин неподання (неможливість подання) до суду першої інстанції доказів, які не були подані.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2025 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 14 липня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 24 липня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров