ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ 

майдан Путятинський, 3/65, м. Житомир, 10002, тел. (0412) 48 16 20,
e-mail: inbox@zt.arbitr.gov.ua, web: https://zt.arbitr.gov.ua,
код ЄДРПОУ 03499916 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 р. 	м. Житомир 	Справа № 906/514/26 	

Господарський суд Житомирської області у складі:
судді Тимошенка О.М. 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн карго партс" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКАС-СЕРВІС 2020» 
про стягнення 257553,79 грн .

Зміст позовних вимог та заперечень.
Позивач звернувся з позовом, просить стягнути з відповідача на свою користь 257553,79 грн., з яких: 206952,06 грн. боргу за поставлений товар по Договору №16822-06/2020 від 11.03.2020 ; 30351,90 грн. пені ; 12002,47 грн. 12% річних ; 8247,36 грн. інфляційних.

Рух справи.
07.05.2026 до суду надійшла вказана позовна заява.
Ухвалою від 08.05.26 суд відкрив провадження у справі №906/514/26 за вказаною позовною заявою та вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Ухвалою від 08.05.2026 суд витребував від Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області податкові декларації з податку на додану вартість та Додаток №1 до декларації Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКАС-СЕРВІС 2020» (податковий номер 434508506081) за період з листопада 2025 по березень 2026, в яких відображені податкові накладні Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн карго партс" (код 37141112) .
15.05.2026 до суду надійшла запитувана інформація від Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області (а.с.51). 
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Ухвала, яка направлялась відповідачу на адресу, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулась до суду з відміткою поштового відділення:" адресат відсутній за вказаною адресою ". Ухвала направлялася відповідачу за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с.Пряжів, вул.Лісова,190, кв.1. Іншої адреси відповідач не повідомляв.
Відповідно до ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача своєчасно та належним чином про розгляд даної справи, однак відповідач не скористався своїм правом наданим йому ст.46 ГПК України, надати свої заперечення по суті позову.

Встановлені судом обставини.
11 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн карго партс" (постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКАС-СЕРВІС 2020» (покупець/відповідач) укладено договір №16822-06/2020, за умовами якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця визначені цим договором запчастини, експлуатаційні матеріали, автомобільні шини , тощо, а також надати шиноремонтні та шиномонтажні послуги, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і послуги та здійснити їх оплату.
Додатковою угодою №1 від 01.09.2022 сторони домовились перейти на електронний документообіг (а.с.22).
Згідно п.1.2 , п.3.1 договору, опис товару, ціна, кількість, терміни та умови передачі , визначаються у видаткових накладних.
Згідно п.2.3.2 Договору, доказом передачі товару є належним чином оформлені видаткові накладні.
За п.2.6 Договору, датою поставки товару вважається дата підписання сторонами видаткової накладної, що засвідчує прийняття товару покупцем від постачальника . 
На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар, який був прийнятий відповідачем, за підписаними сторонами видатковими накладними №SI0005635834 від 04.11.25 на суму 84257,34 грн., №SI0005644667 від 10.11.25 на суму 4499,52 грн., №SI0005650895 від 12.11.25 на суму 3180,96 грн. , на загальну суму 91937,82 грн. (а.с.24-26). 
Крім того, позивач надав видаткову накладну №SI0005635347 від 04.11.25 на поставку товару на суму 115014,24 грн., яка не підписана відповідачем (а.с.23). 
Для здійснення оплати позивач надав відповідачу рахунки (а.с.27,28).
За приписами п.3.4 договору, оплата за поставлений товар здійснюється у строк , який вказаний у видаткових накладних на підставі рахунку для оплати, який надається разом з видатковою накладною. Підписання видаткової накладної є належним підтвердженням факту отримання рахунку на оплату.
Згідно вказаний видаткових накладних відповідач мав розрахуватися за поставлений товар до 09.11.25 по ВН №SI0005635347 та №SI0005635834, до 15.11.25 по ВН №SI0005644667, до 17.11.25 по ВН №SI0005650895, однак не зробив цього, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. 

Висновки суду та норми права.
За нормами ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як встановлено судом, передача товару покупцеві засвідчується його електронним цифровим підписом на видатковій накладній, інших доказів отримання товару договором не передбачено.
До суду надано докази отримання товару відповідачем на загальну суму 91937,82 грн. за видатковими накладними №SI0005635834 від 04.11.25 на суму 84257,34 грн., №SI0005644667 від 10.11.25 на суму 4499,52 грн., №SI0005650895 від 12.11.25 на суму 3180,96 грн. (а.с.24-26). 
З метою встановлення факту отримання відповідачем товару по видатковій накладній №SI0005635347 від 04.11.25 на суму 115014,24 грн., яка не підписана відповідачем (а.с.23), суд витребовував відповідну інформацію від Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, а саме податкові декларації з податку на додану вартість та Додаток №1 до декларації Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКАС-СЕРВІС 2020» (податковий номер 434508506081) за період з листопада 2025 по березень 2026, в яких відображені податкові накладні Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн карго партс" (код 37141112) .
З інформації, яка надійшла на запит суду вбачається віднесення суми ПДВ до складу податкового кредиту ТОВ «НІКАС-СЕРВІС 2020» по взаємовідносинах з ТОВ "Автодистриб`юшн карго партс" за листопад 2025 року у розмірі 34482,32 грн. При цьому, ПДВ поставленого позивачем товару по вказаним накладним становить 34492,01 грн. 
Положеннями ч.1 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
У відповідності до ч.2 ст. 9 наведеного Закону первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Верховним Судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях наявності доказів, оскільки у мотивувальній частині рішенні суду мають зазначатися зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини (пункт 1 частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами договору, саме підписання видаткових накладних відповідачем є доказом отримання товару від позивача.
Видаткова накладна №SI0005635347 від 04.11.25 на суму 115014,24 грн. була доставлена контрагенту але не прийнята ним (а.с.23).
Обставина підлягає доказуванню так, щоб задовольнити стандарт переваги більш вагомих доказів, коли висновок про існування обставини на підставі поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Обставина вважається доведеною, якщо докази на її підтвердження є більш вірогідними, ніж докази на її спростування; питання про вірогідність доказів суд вирішує за своїм внутрішнім переконанням, будучи зобов`язаним оцінювати докази, щоб дійти висновку, що факти справи скоріше мали місце, аніж не були.
Суд вважає такою, що відбулася, поставка товару по Видатковій накладній №SI0005635347 від 04.11.25 на суму 115014,24 грн., для оплати вказаного товару виставлено рахунок від 04.11.25 та сформовано податкову накладну , доказів на спростування вказаного не надано. 
Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 206952,06 грн. обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, позивач на підставі п.5.2 договору просить стягнути з відповідача пеню, що згідно розрахунку позивача становить 30351,90 грн. (а.с.16).
За нормами статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно п.5.2 договору, за порушення грошового зобов`язання, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за весь період такого прострочення.
Суд, перевіривши розрахунок пені, вважає його правильним, тому вимога про стягнення пені підлягає задоволенню в заявленому розмірі.
Відповідно до ст. ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно п. 5.3 договору, у разі прострочення грошового зобов`язання , винна сторона має сплатити інфляційні та 12% річних від простроченої суми, розмір яких згідно розрахунку позивача становить: 8247,36 грн. інфляційних та 12002,47 грн. 12% річних . 
Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних і 12% річних приходить до висновку, що він складений правильно, тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі. 

За ст.ст.627,629 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Відповідач контррозрахунку суми боргу та відзиву на позов не надав.
Відповідно до ст. ст. 13,73,74,77 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються доказами і підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги задоволенні повністю, судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на відповідача.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на оплату послуг адвоката, що виникли внаслідок порушення відповідачами своїх зобов`язань, на підставі договору про надання правової допомоги №23/04/2026-1ПД від 23.04.26 в розмірі 20125,00грн.
Розглянувши вказану заяву, судом встановлено наступне.
У відповідності до статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ст.126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Заява про відшкодування судових витрат викладена у позовній заяві, до якої були додані Договір про надання правничої допомоги №23/04/2026 від 23.04.2026, який укладений між адвокатом Спиридоновим О.В. та ТОВ "Автодистриб`юшн карго партс", Додаткова угода від 05.05.26 до договору , детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом на суму 20125,00грн., Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 08.11.19; довіреність на представництво від 27.03.26; платіжна інструкція №1137 від 06.05.26 про сплату послуг адвоката на суму 20125,00грн. (а.с.36-41). 
Пунктом 4.1 Договору про надання правничої допомоги, передбачено, що гонорар адвоката погоджується сторонами та оформляється додатковою угодою до цього договору. 
У Додатковій угоді від 05.05.26 до договору, встановлено, що гонорар адвоката становить 20125,00грн. за надані послуги адвокатом з аналізу законодавства, судової практики, підготовки адвокатського запиту, складання та подання позовної заяви. 
Під час вирішення питання розподілу витрат позивача на правову допомогу суд виходить з наступного.
За змістом вимог частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зважаючи на обґрунтованість та пропорційність вказаних витрат до предмета спору, обставин виникнення спору та вину кожної із сторін у виникненні спору, значення справи для сторін, суд вважає , що заявлені витрати є співмірними з наданими послугами та обставинами справи, тому вказана вимога позивача підлягає задоволенню.
Таким чином, заява позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню в заявленому розмірі, що відповідає принципу справедливості та співмірності.
Керуючись статтями 129, 236,237,238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ: 

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКАС-СЕРВІС 2020» (12445, Житомирська область, Житомирський район, с.Пряжів, вул.Лісова,190 ; код 43450853) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн карго партс" (02232, м.Київ, вул.Закревського,16 ; код 37141112) - 206952,06 грн. боргу, 30351,90 грн. пені, 12002,47 грн. 12% річних , 8247,36 грн. інфляційних, 3090,65 грн. судового збору, 20125,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 16.07.26 

Суддя Тимошенко О. М. 

Віддрукувати: 
1-в справу
- позивачу до ЕК
2- відповідачу рек. з повідом.