УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/3941/26 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М. 
Категорія 70  Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого  Павицької Т.М.,
суддів   Бондар О.О., Шевчук А.М.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №295/3941/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на свою користь в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дати подачі позову та до закінчення навчання, але не довше, ніж до досягнення 23-х років.
Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є здобувачем вищої освіти першого курсу скороченого терміну факультету ветеринарної медицини та тваринництва денної форми навчання спеціальності 211 «Ветеринарна медицина» за освітнім ступенем магістр Поліського національного університету ІV рівня акредитації. Термін навчання з 01.09.2025 по 30.06.2030. Вказувала, що її дохід є незначним і недостатнім для покриття базових потреб, а тому вона потребує матеріальної допомоги, зокрема на витрати, пов`язані з проїздом до навчального закладу, витрати на навчання (канцелярські товари), харчування, одяг та взуття. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, починаючи з 06.03.2026 та до закінчення навчання, тобто до 30.06.2030, але не більше ніж до 23-х років. Рішення про стягнення аліментів в частині виплати за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1331,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку) платника аліментів.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що відповідач не заявляв заперечень щодо заявленого розміру аліментів та не надав жодних доказів на підтвердження обставин, які могли б свідчити про необхідність зменшення їх розміру, зокрема щодо стану здоров`я, майнового стану чи наявності інших осіб на його утриманні. Зазначає, що сам по собі факт ненадання позивачем доказів щодо обсягу матеріальної допомоги, яка надається матір`ю, не звільняє відповідача від передбаченого законом обов`язку утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дати подачі позову до закінчення навчання, але не довше, ніж до досягнення 23-х років.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом з актового запису про народження.
Відповідно до довідки Поліського національного університету №11/10-26 від 03.02.2026 ОСОБА_1 є здобувачем вищої освіти І курсу факультету ветеринарної медицини та тваринництва денної форми навчання, спеціальності 211 «Ветеринарна медицина» за освітнім ступенем магістр Поліського національного університету IV рівня акредитації, термін навчання - з 01.09.2025 по 30.06.2030, навчання за державним замовленням.
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 19.02.2026 ОСОБА_1 працевлаштована та отримує дохід, який в середньому становить 4000 грн на місяць та отримує стипендію в розмірі 1180 грн.
Відповідно до відповіді №2808994 від 29.05.2026 з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, дохід відповідача ОСОБА_2 з 1 кварталу 2025 року по 4 квартал 2026 року становить в середньому 56 000 грн щомісяця. Крім того, з вказаної відповіді слідує, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач є студенткою І курсу, отримує стипендію та працевлаштована, отримує дохід. Разом з тим, відповідач не заперечував щодо задоволення позову, будь-яких доказів незадовільного стану здоров`я, скрутного (чи такого, що не дозволятиме сплачувати аліменти ) майнового стану, перебування на його утриманні інших осіб суду не надав.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
За змістом ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчання, а також той з батьків, з яким вони проживають.
Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та неповнолітніми дочкою, сином.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними віку двадцяти трьох років. 
У частині першій статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Тож стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №644/3610/16 (провадження №61-12782св18) зробив висновок про те, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20 (провадження №61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. 
Відповідно до довідки Поліського національного університету №11/10-26 від 03.02.2026 ОСОБА_1 є здобувачем вищої освіти І курсу факультету ветеринарної медицини та тваринництва денної форми навчання, спеціальності 211 «Ветеринарна медицина» за освітнім ступенем магістр Поліського національного університету IV рівня акредитації, термін навчання - з 01.09.2025 по 30.06.2030, навчання за державним замовленням.
Отже, відповідно до положень закону ОСОБА_1 має право на отримання аліментів на навчання.
Разом з тим сам по собі факт навчання не є безумовною підставою для стягнення аліментів у заявленому позивачкою розмірі, оскільки для вирішення спору підлягають встановленню також потреба у матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням та можливість відповідача таку допомогу надавати.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».
Зазначена постанова підтримана постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року по справі №754/866/18.
За змістом ч. 1 ст. 199 СК України батьки зобов`язані утримувати повнолітню дочку, сина які продовжують навчання, однак при цьому СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи донці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.
Таким чином, встановивши необхідність у додатковій матеріальній допомозі, зумовленій платним навчанням та супутніми витратами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач зобов`язаний надавати таку допомогу дочці, яка продовжує навчатися.
Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_1 навчається за державним замовленням, отримує стипендію, працевлаштована та отримує дохід.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша статті 81 ЦПК України).
Обов`язок щодо утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання не може покладатися повністю на одного з батьків.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів доходів боржника щомісячного.
Проте, на підтвердження витрат, пов`язаних з навчанням (на проїзд до навчального закладу, проживання, придбання підручників, іншого приладдя тощо) не надано жодних доказів.
Також, ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження необхідності стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини доходу батька, що складає приблизно 14 000 грн.
Вирішуючи питання про визначення розміру аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, колегія суддів враховує, що розмір аліментів, визначений судом першої інстанції, є необхідним і достатнім для забезпечення потреб повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, та водночас відповідає принципам справедливості, розумності й співмірності, закріпленим у сімейному законодавстві.
Крім того, відповідно до статей 192, 201 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, не є сталим і може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Безпідставним є доводи апеляційної скарги, що розмір аліментів повинен становити 1/4 доходів, оскільки на ОСОБА_1 , як на позивача, покладається обов`язок доказування і в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню, проте вона не обґрунтувала необхідності стягнення аліментів у заявленому нею розмірі та не подала щодо саме такого розміру аліментів належних, допустимих та достовірних доказів, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. ст. 77, 78, 79, 81 ЦПК України).
Стягувач може претендувати на такий розмір аліментів, потребу в яких він довів. Головну роль відіграють потреби дитини та фінансова спроможність платника аліментів. Тобто, розмір аліментів має бути пропорційним потребам дитини. Тягар доведення необхідного розміру аліментів лежить на стягувачу.
ОСОБА_1 не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду розрахунку, з якого виходила при визначенні розміру аліментів, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для стягнення аліментів у більшому розмірі, ніж це визначено судом першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
За наведених, обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування за наведених у скарзі мотивів не встановлено.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді Бондар О. О.

Шевчук А. М.