ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4473/25  Номер провадження 22-ц/814/1639/26	Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі Коротун І. В.

розглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року, ухвалене суддею Клименко С. М., повний текст рішення складено – 26 листопада 2025 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В:

17.04.2025 ТОВ «ФК «Факторінгс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» 3% річних та інфляційні витрати, загальний розмір яких становить 84 412,31 грн; судові витрати по справі покласти на відповідача (т.1 а.с. 2-15).

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2012 задоволено частково позов АТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №449/06-Z від 28.09.2006 станом на 07.12.2011: борг по кредиту на суму 128 505,68 грн, борг по відсоткам за користування кредитом на суму 3 857,12 грн, штраф за порушення сплати заборгованості по кредиту на суму 6 440,10 грн, комісія на суму 7 245,24 грн, всього заборгованість за кредитом на загальну суму 146 048,14 грн та у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1460,48 грн. Відмовлено ПАТ КБ «Надра» у задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені за порушення сплати боргу за кредитним договором на суму 1939,71 грн. 05.09.2013 Автозаводським районним судом м. Кременчука було видано виконавчий лист по справі, який у подальшому був пред`явлений на виконання до Автозаводського ВДВС Кременчуцького міського управління юстиції та не виконаний, кошти відповідачем не повернуто, отже має місце тривале порушення зобов`язання з повернення кредитору грошових коштів. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.05.2021 замінено первісного стягувача ПАТ «КБ «Надра» у виконавчому провадженні стосовно боржника ОСОБА_1 з примусового виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2012 - на його правонаступника ТОВ «ФК «Факторінгс». Враховуючи, що відповідач після ухвалення рішення суду не повернула грошові кошти в сумі 147 508,62 грн, позивач вважає, що має право у відповідності до положень ст.625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 12.03.2017 по 01.10.2021, що є мірою відповідальності відповідача за прострочення виконання нею грошового зобов`язання. 

31.07.2025 до Кременчуцького районного суду Полтавської області від ТОВ «ФК «Факторінгс» надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» 3% річних та інфляційні витрати, загальний розмір яких становить 80 413,66 грн (т.1 а.с. 107-114).

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Факторінгс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Факторінгс» 3% річних в сумі 19 919,73 грн, інфляційні втрати в сумі 60 493,93 грн, а всього 80 413,66 грн та судовий збір в сумі 3 028 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Отже, оскільки в цій справі станом на 02.04.2020 позовна давність для стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану). За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02.04.2017 по 01.10.2021 (до реєстрації права власності позивачем на предмет іпотеки), тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Доводи представника відповідача про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками. Як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості, який судом першої інстанції перевірений, визнаний правильним та не спростований відповідачем, 3% річних та інфляційні втрати за період з 02.04.2017 по 01.10.2021 становлять 80 413,66 грн, а саме 3% річних - сумі 19 919,73 грн, інфляційні втрати - сумі 60 493,93 грн. Отже, позовні вимоги законні та обґрунтовані, підтверджені належними доказами і тому суд першої інстанції їх задовольняє.

Додатковим рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» витрати на правничу допомогу в сумі 20 000 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в ході розгляду справи було встановлено, що позивачем звернуто стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору іпотеки від 28.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. за реєстровим №9010, а саме квартиру АДРЕСА_1 (попередня назва вул. 1905 року) в м. Кременчуці, належну відповідачу на праві власності, але при ухваленні рішення судом першої інстанції не було прийнято до уваги вимоги ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а саме, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Наскільки відомо стороні відповідача, оціночна вартість вказаної квартири, яка була предметом іпотеки за кредитним договором від 28.09.2006 за №449/06-2 і на яку було звернуто стягнення, надана стороною позивача не була. Судом першої інстанції не було враховано співвідношення заборгованості за вказаним кредитним договором та вартості майна, на яке звернуто стягнення, як на погашення боргів. Тобто на теперішній час виникла ситуація, що ТОВ «ФК «Факторінгс», отримала як повернення боргу за кредитним договором від 28.09.2006 за №449/06-2 (враховуючи вартість квартири - предмета іпотеки) майно, вартість якого перевищує заборгованість як за основним боргом, так і за іншими нарахуваннями. Також має місце невідповідність обставин, встановлених під час слухання справи у суді першої інстанції, та викладених в описовій частині рішення суду, з висновками, викладеними в резолютивній частині рішення, а саме у рішенні суду зазначено, що таким чином 01.10.2021 прострочена заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором є погашенною (сторінка 4 абзац 3). Оскільки заборгованість була ОСОБА_1 погашена ще у 2021, вважає що на час звернення ТОВ «ФК «Факторінгс» до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим самим кредитним договором, а саме застосування норм ст. 625 ЦК України є незаконним. Таким чином рішення про стягнення певних коштів з ОСОБА_1 є незаконним та необгрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 28.09.2006 між АТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №449/06–Z, згідно якого банк надав останній кредитні кошти у розмірі 19 500 доларів США на термін до 28.09.2016 зі сплатою 11% річних (т.1 а.с. 18-20). 

У забезпечення виконання грошового зобов`язання 28.09.2006 укладено договір іпотеки №449/06–Z, який був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г., зареєстрованим в реєстрі за № 9010. 

Предметом іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59,3 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м. 

Стаття 5 договору іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття у власність предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотеко держателю за цим договором (т.1 а.с. 21 зворот-22).

АТ КБ «Надра» свої зобов`язання перед відповідачем виконав, надавши їй грошові кошти, відповідач ОСОБА_1 умов кредитного договору не виконала, кредитні кошти в обумовлені строки не повернула.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2012 задоволено частково позов АТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №449/06-Z від 28.09.2006 станом на 07.12.2011: борг по кредиту 128 505,68 грн, борг по відсоткам за користування кредитом 3 857,12 грн, штраф за порушення сплати заборгованості по кредиту 6 440,10 грн, комісію 7 245,24 грн, всього заборгованість за кредитом у розмірі 146 048,14 грн та у повернення сплаченого судового збору 1460,48 грн (т.1 а.с. 23-24).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.05.2021 замінено первісного стягувача ПАТ «КБ «Надра» у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2012 на його правонаступника ТОВ «ФК «Факторінгс» (т.1 а.с. 24 зворот-26).

23.07.2020 ТОВ «ФК «Факторінгс» направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення за вих. №41 від 22.07.2020, вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за вих. №43 від 22.07.2020, повідомлення про відступлення за вих. №40 від 22.07.2020, а також вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за вих. №42 від 22.07.2020 (т.1 а.с. 34-41).

01.09.2020 ТОВ «ФК «Факторінгс» повторно направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення за вих. №38/09 від 01.09.2020, а також вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за вих. №40/09 від 01.09.2020, повідомлення про відступлення за вих. №37/09 від 01.09.2020, а також вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за вих. №39/09 від 01.09.2020 (т.1 а.с. 41 зворот-48).

Рішення суду відповідачем ОСОБА_1 не виконано, заборгованість не погашено ні первісному кредитору, ні його правонаступникам, доказів на спростування зазначеної обставини нею не надано.

01.10.2021 позивачем звернуто стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору іпотеки від 28.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. за реєстровим №9010, а саме квартиру АДРЕСА_2 , належну відповідачу ОСОБА_1 , для задоволення вимог ТОВ «ФК «Факторінгс» за кредитним договором від 28.09.2016 (в іноземній валюті), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.07.2025 (т.1 а.с. 132-133).

Таким чином 01.10.2021 прострочена заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором є погашеною.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору. 

Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 Цивільного кодексу України).

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж у силу вимог частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц (провадження №14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 Цивільного кодексуУкраїни загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексуУкраїни).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.

Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом №540-IX.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.

Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон №2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17.03.2022.

Надалі Законом України від 08.11.2023 №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 31.07.2025) є стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» 3% річних та інфляційних втрат за період з 12.03.2017 по 01.10.2021 у загальному розмірі 80 413,66 грн.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку колегія суддів вважає, що, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15 (провадження №14-68цс18), від 16.05.2018 у справі №686/21962/15 (провадження №14-16цс18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 у справі №0308/2429/2012 (провадження №61-1179св21) зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 у справі №6-249цс15, та зроблено висновок, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18).

Отже, натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 у справі №285/3536/20 (провадження №61-261св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 у справі №554/9126/20 (провадження №61-13760сво21)).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2019 у справі №520/11429/17 (провадження №61-19719св19) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, зокрема, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (частина друга статті 625 ЦК України).

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі №760/15679/15 (провадження №61-504св19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц (провадження №14-727цс19) зазначено, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.08.2023 у справі №753/369/21 (провадження №61-5785св23) вказано, що оскільки апеляційний суд установив, що валютою зобов`язання між сторонами є гривня з вираженням її еквіваленту в іноземній валюті (доларах США), а відповідач вказану обставину в касаційній скарзі не заперечувала, то втрати позивача в цій справі від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити саме в зв`язку з її безпідставністю.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.03.2026 у справі №495/1570/23, провадження №61-15194св24.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 28.09.2006 між АТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №449/06–Z, згідно якого банк надав останній кредитні кошти у розмірі 19 500 доларів США на термін до 28.09.2016 зі сплатою 11% річних (т.1 а.с. 18-20). 

Відповідно до п.п. 1.1., п.п. 1.4. п. 1 кредитного договору, банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 19 500 доларів США, строком до 28.09.2016.

У забезпечення виконання грошового зобов`язання 28.09.2006 укладено договір іпотеки №449/06–Z, який був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г., зареєстрованим в реєстрі за №9010. 

Предметом іпотеки №449/06–Z від 28.09.2006 є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59,3 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м. 

Стаття 5 договору іпотеки №449/06–Z від 28.09.2006 містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття у власність предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотеко держателю за цим договором (т.1 а.с. 21 зворот-22).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2012 у справі №1601/9075/2012 задоволено частково позов АТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №449/06-Z від 28.09.2006 станом на 07.12.2011 борг по кредиту - 128 505,68 грн, борг по відсоткам за користування кредитом - 3 857,12 грн, штраф за порушення сплати заборгованості по кредиту - 6 440,10 грн, комісію - 7 245,24 грн, всього заборгованість за кредитом у розмірі 146 048,14 грн та у повернення сплаченого судового збору 1460,48 грн (т.1 а.с. 23-24). 

15.07.2020 між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_I_1 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» перейшло право грошової вимоги, зазначене у відповідних реєстрах прав вимоги (т.1 а.с. 27-28).

20.07.2020 між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «ФК «Факторінгс» був укладений договір №20/07/2020 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Факторінгс» перейшло право грошової вимоги, зазначене у відповідних реєстрах прав вимоги (т.1 а.с. 31-32).

23.07.2020 ТОВ «ФК «Факторінгс» направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення за вих. №41 від 22.07.2020, вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за вих. №43 від 22.07.2020, повідомлення про відступлення за вих. №40 від 22.07.2020, а також вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за вих. №42 від 22.07.2020 (т.1 а.с. 34-41).
01.09.2020 ТОВ «ФК «Факторінгс» повторно направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення за вих. №38/09 від 01.09.2020, а також вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за вих. №40/09 від 01.09.2020, повідомлення про відступлення за вих. №37/09 від 01.09.2020, а також вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за вих. №39/09 від 01.09.2020 (т.1 а.с. 41 зворот-48).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.05.2021 замінено первісного стягувача ПАТ «КБ «Надра» у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2012 на його правонаступника ТОВ «ФК «Факторінгс» (т.1 а.с. 24 зворот-26).

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів отримання ТОВ «ФК «Факторінгс» виконавчого листа та пред`явлення його до виконання, так і доказів відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2012 у справі №1601/9075/2012.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.07.2025 встановлено, що 01.10.2021 ТОВ «ФК «Факторінгс» звернуто стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору іпотеки від 28.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. за реєстровим №9010, а саме квартиру АДРЕСА_2 , належну відповідачу ОСОБА_1 , для задоволення вимог ТОВ «ФК «Факторінгс» за кредитним договором від 28.09.2016 (в іноземній валюті) (т.1 а.с. 132-133).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення суду відповідачем ОСОБА_1 не виконано, заборгованість не погашено ні первісному кредитору, ні його правонаступникам, доказів на спростування зазначеної обставини нею не надано.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки у разі виконання ОСОБА_1 рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2012 у справі №1601/9075/2012, а також у разі стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням цього рішення суду, то це призведе до подвійного стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» у вигляді стягнення суми заборгованості за кредитним договором №449/06-Z від 28.09.2006.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Відповідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.

Згідно матеріалів справи, ТОВ «ФК «Факторінгс» при подачі позовної заяви до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн (т.1 а.с. 1). 

Представником ОСОБА_1 – ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 4 542 грн (т.2 а.с. 19). 

З урахуванням відмови у задоволенні позову, з ТОВ «ФК «Факторінгс» на користь ОСОБА_2  як представника відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4 542 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 1,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п.1,3,4, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року – скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат – відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 542 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов