16.09.26
22-ц/812/1478/26
Справа № 490/12493/23 Головуюча у 1-й інстанції Шолох Л. М.
Провадження № 22ц/812/1478/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 вересня 2026 року    м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Коломієць В. В.,  
із секретарем: Коростієнко Н. С.,
за участю: представниці позивачки – ОСОБА_1 ,
третьої особи – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_3 ,
подану від її імені представницею ОСОБА_1 ,
на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 1 травня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л. М. у приміщенні суду в місті Миколаєві о 16 год зі складанням повного судового рішення, у справі
за позовом
ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради (далі Миколаївська міськрада), 
треті особи– ОСОБА_2 , 
Військова частина (далі в/ч) НОМЕР_1 ,
про встановлення факту проживання однією сім`єю
чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А: 

28 грудня 2023 року ОСОБА_3 , діючи через своїх представників, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа в/ч НОМЕР_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю у період з 2019 року по 11 квітня 2022 року з ОСОБА_4 , що зник безвісти 13 жовтня 2022 року.
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 2019 року почала проживати з ОСОБА_5 як дружина з чоловіком без реєстрації шлюбу у АДРЕСА_1 . В подальшому під час спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 .
Зазначала, що вона проживала разом із ОСОБА_4 як дружина з чоловіком, вони мали спільний бюджет, займалися благоустроєм житла, підтримували відносини з родичами у сімейному колі та не перебували у цей час у зареєстрованих шлюбах з іншими особами. 
Під час повномасштабного вторгнення 26 жовтня 2022 року матір ОСОБА_4 . ОСОБА_2 отримала сповіщення про його зникнення безвісти 13 жовтня 2022 року в районі населених пунктів Озарянівка – Миколаївка Друга, Донецької області. 
За наведеного, оскільки ОСОБА_4 був єдиним годувальником у сім`ї, змушена звернутись до суду із цим позовом для отримання належної грошової допомоги.
У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_7 , позовних вимог не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що вона не є належним відповідачем у справі, а її процесуальний статус має бути визначений як статус третьої особи без самостійних вимог у справі, натомість як відповідачем за позовом має бути Миколаївська міська рада або органи ДРАЦС.
У відповіді на відзив позивачка частково заперечила доводи поданого ОСОБА_2 через свого представника відзиву, зазначивши про безпідставність викладених у ньому доводів щодо неможливості встановлення такого факту.
Третя особа в/ч НОМЕР_2 відзиву на подану заяву не надала, направила заяву з проханням розглядати справу за відсутністю її представника.
У серпні 2024 року позивачка звернулась з клопотанням про заміну первісного відповідача на належного, а саме Миколаївську міськраду. 
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника, звернулась з клопотанням про зупинення провадження у справі до вирішення справи за її заявою про оголошення ОСОБА_4 померлим. 
Ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2024 року клопотання позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволені, ухвалено про заміну відповідачки ОСОБА_2 на належного відповідача Миколаївську міськраду та до участі у справі ОСОБА_2 притягнуто у якості третьої особи, зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду у справі за заявою ОСОБА_2 про оголошення померлим ОСОБА_4 . 
У квітні 2025 року позивачка, діючи через свого представника, звернулась з клопотанням про поновлення провадження у справі.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 травня 2025 року провадження у справі поновлено.
У червні 2025 року відповідач Миколаївська міська рада направила заяву з проханням про розгляд справи без участі її представника. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 1 травня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення суд виходив з пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача.
В апеляційній скарзі позивачка, діючи через свою представницю ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушенням судом норм матеріального та процесуального права під час його ухвалення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що метою подання позову є отримання соціальної допомоги сім`ї військового, який пропав безвісти, а також підтвердження соціального статусу позивачки, що також впливає на можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення спільної дитини позивачки та зниклого безвісти.
Вказувала на наявність підстав для встановлення такого факту та наявність в матеріалах справи усіх необхідних доказів для цього.
Додатково зазначила, що на момент подачи позову, його було пред`явлено до ОСОБА_2 та третьою особою зазначено В/Ч НОМЕР_2 . 
Втім, ОСОБА_2 у поданому на позов відзиву заперечила проти пред`явлення до неї вимог, з огляду на те, що вона ніяким чином не може вплинути або виконати якісь дії, пов`язані із встановленням цього факту, а тому обов`язок виконати якісь вимоги, на думку представника відповідачки, покладено на іншу особу, якою може бути або Миколаївська міська рада або органи ДРАЦС. При цьому відповідачка зазначила про відсутність предмету спору, оскільки вона ніяким чином не може підтвердити або встановити, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Тому позивачкою жодної вимоги безпосередньо до ОСОБА_2 в позовній заяві не пред`явлено та остання залучена до участі у справі в якості третьої особи, обізнана про свої права та обов`язки, якими скористалась шляхом надання заперечень на позов. 
Посилалася на належність статусу Миколаївської міськради, як відповідача у справі, заміна якого відбулась за клопотанням позивачки, так як у випадку відсутності підстав для заміни відповідачів, суд повинен був відмовити у задоволенні цього клопотання. Але здійснив заміну відповідача та у подальшому з цієї підстави відмовив у позові, тобто ухвалив рішення за її позовом через надмірний формалізм щодо статусу учасників.
Посилалась на відповідну судову практику у справах про встановлення факту.
Відзивів на апеляційну скаргу не подано. 
Натомість третя особа в/ч НОМЕР_2 направила заяву, в якій вважала ухвалене рішення законним і обґрунтованим, та навівши норми СК України та різноманітну судову практику та практику ЄСПЛ з питань встановлення фактів проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. 
При вирішенні справи судом встановлено, що ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, в свідоцтві про народження якого батьком зазначено ОСОБА_4 ( а.с.1-5, 7)
Згідно до копії сповіщення сім`ї № 232 від 16 жовтня 2022 року направленого матері ОСОБА_4 - ОСОБА_2 (а.с.9) він зник безвісти 13 жовтня 2022року в районі населених пунктів Озарянівка – Миколаївка Друга Донецької області гідно виконуючи свій військовий обов`язок та відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (а.с.39) та Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.44).
На підтвердження доводів щодо проживання з ОСОБА_4 як з чоловіком без реєстрації шлюбу, ОСОБА_3 додано письмові докази та показання свідків (а.с.10-37). 
Між тим, у серпні 2024 року позивачка, діючи через свою представницю, звернулася з клопотанням про заміну відповідачки ОСОБА_2 на Миколаївську міську раду, що задоволено на підставі ухвали суду від 15 листопада 2024 року, з огляду на положення частини 4 статті 12 та статті 13 ЦПК України та виходячи із принципу, що кожний учасник справи розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд і несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій, зокрема, і під час використання наданої йому правової допомогу.
Тому намагання позивачки перекласти ризик вчинення нею процесуальної дії з заміни відповідача на суд не узгоджуються з нормами процесуального права, зокрема, за частиною 2 статті 51 ЦПК України така заміна відбувається виключно на підставі клопотання позивача.
При тому додатково слід звернути увагу на відсутність у позові чи будь-якій іншій заяві по суті справи обґрунтування щодо підстав та необхідності встановлення такого факту, яке визначає не лише порядок його розгляду в окремому чи позовному провадженні за наявності чи відсутності спору про права, а ще і надає обґрунтовані можливості для визначення як кола зацікавлених осіб в окремому провадженні чи кола відповідачів у справі позовного провадження.
Так, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України).
Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 
Аналогічний зміст міститься і у роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 1 Постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», з яких слідує, що в порядку окремого провадження судом розглядаються справи про встановлення юридичних фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. За наявності спору про право такий спір розглядається за правилами позовного провадження.
Тому для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясовувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним, і чи тягне він правові наслідки.
Отже, враховуючи наведені норми процесуального права та встановлені обставини у справі, слід виснувати, що встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, задля отримання будь-яких виплат та посилання на відсутність спору з матір`ю особи, що зникла безвісти, за положеннями статей 9, 16 і 16? Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», право на таку допомогу, крім батьків та інших утриманців, дітей, має жінка, з якою загибла особа проживала однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі, може бути встановлено в порядку окремого провадження. А у випадку спору щодо поділу та здійснення виплат за особу, що зникла безвісти, між членами його сім`ї, такий спір підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Але в обох випадках, особі, що звертається до суду слід зазначити мету встановлення юридичного факту задля визначення кола зацікавлених осіб чи належних відповідачів. 
Таким чином аналіз наведених норм матеріального і процесуального права дає підстави виснувати, що факт проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є юридичним, оскільки від нього залежить встановлення, припинення або зміна правовідносин, зокрема, і отримання виплат відповідно статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не як зазначено у позові про Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженої постановою КМУ від 27.12.2001р №1751. Такі виплати є державними і не регулюються органами місцевого самоврядування, внаслідок чого міська рада в будь-якому випадку не може бути ні належним відповідачем, ні зацікавленою особою.
В той же час отримання грошового забезпечення або допомоги від держави у випадках, передбачених законом тощо, такий факт підлягає встановленню в окремому провадженні лише у випадках відсутності спору з боку інших осіб, які мають право на отримання частки грошової допомоги чи забезпечення. Тобто в таких випадках, за наявності інших осіб, які мають право на отримання цих виплат, встановлення юридичного факту пов`язується з їх інтересом та правом, якщо вони про це спорять – в порядку позовного провадження, якщо ні – в порядку окремого провадження. 
Саме діти та батьки як родичі особи, зниклої безвісти за особливих обставин, за положеннями статей 25-26 ЦК України, а також статей 4 та 8 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» мають права на свій соціальний захист та захист прав і інтересів такої особи відповідно до статей 4, 5, 6 цього Закону. 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом принципу диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає, та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Отже, визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).
Тобто сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
Такими особами у справі про встановлення факту є ті особи, права та інтереси яких зазнають зміну, припинення чи виникнення правовідносин внаслідок задоволення вимог особи, що ініціювала провадження, тобто чиї права чи обов`язків пов`язані із юридичними наслідками встановлення позивачкою юридичного факту. 
В той же час Миколаївська міська рада не є особою, що може бути зацікавлена у вирішенні цього спору, оскільки на її права та обов`язки не впливає встановлення позивачкою юридичного факту.
Таким чином, висновок суду про неналежність відповідача, який визначено позивачкою у справі, є обґрунтованими, а відмова у задоволенні позову з процесуальних підстав, тобто пред`явлення матеріально-правової вимоги до неналежного відповідача є правильним. І на ці правильні висновки місцевого суду не впливає наведені висновки ВС, що висловлені у постановах стосовно вирішення справи по суті за обґрунтованістю чи необґрунтованістю пред`явлених вимог.
За наведених обставин оскаржуване рішення суду є таким що постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права та підстави для його скасування відсутні.
Підстав для перерозподілу витрат в суді апеляційної інстанції немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від її імені представницею ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 1 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча       О. О. Ямкова

Судді         Т. В. Крамаренко 

В. В. Коломієць