Справа № 752/8790/25 
Провадження №: 1-кп/752/1252/26 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року м. Київ 
Голосіївський районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
провівши у відкритому судовому засіданні в м. Києві судовий розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024100010002904 від 24.09.2024 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, українця, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4, 5 ст. 190 КК України,
за участю сторін кримінального провадження: 
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченого  ОСОБА_4 ,
представника потерпілого ОСОБА_11 ,

У С Т А Н О В И В :

1. Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_4 і визнане судом недоведеним.
1.1. Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він 25.06.2024 у період часу з 05:00 год. по 23:59 год., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Петра Калнишевського, 14, зловживаючи раніше виниклими довірительними відносинами, увійшов у довіру до ОСОБА_12 в ході чого взяв у останнього в борг грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, при цьому заздалегідь не бажаючи виконувати виниклі зобов`язання перед ОСОБА_12 . 
В результаті цього, ОСОБА_4 заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою, а саме грошовими коштами у сумі 25 000 доларів США, спричинивши ОСОБА_12 матеріального збитку, що відповідно до курсу НБУ станом на 25.06.2024 становить 1 013 762 гривень 50 копійок, та є особливо великим розміром.
В подальшому ОСОБА_4 розпорядився вказаними грошовими коштами на власний розсуд, чим довів свій злочинний умисел до кінця.
Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачується у заволодінні чужим майном, шляхом зловживання довірою (шахрайстві), вчиненому в особливо великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

1.2. Крім того, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на повторне заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, з метою власного незаконного збагачення.
Так, реалізуючи свій злочинний умисел, 12.07.2024 у період часу з 05:00 год. по 23:59 год., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Петра Калнишевського, 14, зловживаючи раніше виниклими довірительними відносинами, увійшов у довіру до ОСОБА_12 в ході чого взяв у останнього в борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, при цьому заздалегідь не бажаючи виконувати виниклі зобов`язання перед ОСОБА_12 . 
В результаті цього, ОСОБА_4 повторно заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою, а саме грошовими коштами у сумі 20 000 доларів США, спричинивши ОСОБА_12 матеріального збитку, що відповідно до курсу НБУ станом на 12.07.2024 становить 817 646 гривень, та є великим розміром.
В подальшому ОСОБА_4 розпорядився вказаними грошовими коштами на власний розсуд, чим довів свій злочинний умисел до кінця.
Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачується у заволодінні чужим майном, шляхом зловживання довірою (шахрайстві), вчиненому повторно, у великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

1.3. Також, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на повторне заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою, з метою власного незаконного збагачення.
Так, реалізуючи свій злочинний умисел, 15.08.2024 у період часу з 05:00 год. по 23:59 год., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Столичне Шосе, 104, зловживаючи раніше виниклими довірительними відносинами, увійшов у довіру до ОСОБА_13 , попросивши в останнього грошові кошти в борг, при цьому повідомив останньому неправдиву інформацію про належність йому, тобто ОСОБА_4 , на праві приватної власності автомобіля марки «Porsche», модель «Panamera», сірого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , та який у випадку неповернення боргу, буде перереєстрований на ОСОБА_13 , чим увів останнього в оману, оскільки вказаний автомобіль фактично належав ОСОБА_14 . 
Зважаючи на вищевказані дії ОСОБА_4 , у ОСОБА_13 виникла впевненість у дійсності його намірів та бажанні виконувати взяті на себе зобов`язання.
В ході цього, ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_13 в борг грошові кошти в сумі 41 808 доларів США, при цьому заздалегідь не бажаючи виконувати виниклі зобов`язання перед ОСОБА_13 .
В результаті цього, ОСОБА_4 повторно заволодів чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, а саме грошовими коштами у сумі 41 808 доларів США, спричинивши ОСОБА_13 матеріального збитку, що відповідно до курсу НБУ станом на 15.08.2024 становить 1 727 765 гривень 77 копійок, та є особливо великим розміром.
В подальшому ОСОБА_4 розпорядився вказаними грошовими коштами на власний розсуд, чим довів свій злочинний умисел до кінця.
Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачується у заволодінні чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою (шахрайстві), вчиненому повторно, в особливо великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

1.4. Крім того, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на повторне заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою, з метою власного незаконного збагачення.
Так, реалізуючи свій злочинний умисел, 22.08.2024 у період часу з 05:00 год. по 23:59 год., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Столичне Шосе, 104, зловживаючи раніше виниклими довірительними відносинами, увійшов у довіру до ОСОБА_13 , попросивши в останнього грошові кошти в борг, при цьому повідомив останньому неправдиву інформацію про належність йому, тобто ОСОБА_4 , на праві приватної власності автомобіля марки «Porsche», модель «Panamera», сірого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , та який у випадку неповернення боргу, буде перереєстрований на ОСОБА_13 , чим увів останнього в оману, оскільки вказаний автомобіль фактично належав ОСОБА_14 . 
Зважаючи на вищевказані дії ОСОБА_4 , у ОСОБА_13 виникла впевненість у дійсності його намірів та бажанні виконувати взяті на себе зобов`язання.
В ході цього, ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_13 в борг грошові кошти в сумі 10 504 доларів США, при цьому заздалегідь не бажаючи виконувати виниклі зобов`язання перед ОСОБА_13 .
В результаті цього, ОСОБА_4 повторно заволодів чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, а саме грошовими коштами у сумі 10 504 доларів США, спричинивши ОСОБА_13 матеріального збитку, що відповідно до курсу НБУ станом на 22.08.2024 становить 434 090 гривень 40 копійок, та є великим розміром.
В подальшому ОСОБА_4 розпорядився вказаними грошовими коштами на власний розсуд, чим довів свій злочинний умисел до кінця.
Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачується у заволодінні чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою (шахрайстві), вчиненому повторно, у великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

2. Позиція сторін та інших учасників кримінального провадження.
2.1. Позиція обвинуваченого ОСОБА_4 .
2.1.1. Щодо епізодів з автомобілем Porsche Panamera та потерпілим ОСОБА_13 , допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що він професійно займається купівлею-продажем автомобілів. У червні 2024 року до нього звернулась власниця автомобіля Porsche Panamera ОСОБА_14 , якій потрібно було продати вказану машину. Щоб він міг повністю легально займатися цим процесом, вона добровільно видала йому нотаріальну довіреність. Відповідно до тексту довіреності, він мав повне право експлуатувати авто, знімати його з обліку в органах МВС, а головне - продати його за ціною та на умовах на свій власний розсуд і особисто отримувати за нього гроші. Це була звичайна бізнес-угода, заснована на повній довірі власниці. Він почав шукати покупця, витрачав свій час та особисті ресурси. Невдовзі з`явився ОСОБА_13 , якого повністю влаштував автомобіль. До оформлення угоди ОСОБА_4 підійшов максимально відповідально: сторони склали і підписали договір купівлі-продажу, договір комісії, акт огляду, акт технічного стану та акт прийому-передачі. Все було оформлено офіційно під підпис. ОСОБА_13 передав йому грошові кошти як завдаток, про що ОСОБА_4 підписав власноруч розписку. Відразу після цього він повівся як чесна людина - передав ОСОБА_13 автомобіль, ключі від авто та оригінал технічного паспорта. Автівка перейшла в повне розпорядження покупця. На цьому його зобов`язання перед ОСОБА_13 як продавця були виконані повністю. Він не зникав з грошима і не ховав машину, товар був реально переданий покупцю разом із документами в обмін на гроші. У день передачі авто (15.08.2024) він отримав готівкою 40 тисяч доларів США, а потім приблизно через 10 днів ОСОБА_13 передав йому ще 10 тисяч доларів США. Загальна отримана сума склала 50 тисяч доларів США. Ці кошти він витратив на власні потреби через сімейні обставини, що склалися на той момент. Домовленості з ОСОБА_14 про те, що він має відразу передати їй кошти за авто, не було. Конкретна сума, за яку потрібно продати автомобіль, ними не обговорювалася - ОСОБА_14 зазначила: «Скільки ти вважаєш потрібним, за стільки і продавай». Він не повернув ОСОБА_14 кошти відразу, оскільки, по-перше, її не було в Україні, і він не був з нею на зв`язку. У період до моменту скасування довіреності вона йому жодного разу не дзвонила. Була домовленість лише про те, що він продасть авто і кошти згодом передасть. Він чітко розумів, що це не його особисті кошти, і планував згодом закрити це питання з ОСОБА_14 , яка наразі до нього ніяких претензій не має. Якби не його сімейні обставини, він би повернув усю суму ОСОБА_14 , і вони б домовилися про його відсоток за роботу. Однак надалі власниця авто ОСОБА_15 20 вересня 2024 року таємно скасувала його довіреність, не зателефонувавши, не написавши і не попередивши його, хоча закон зобов`язує її це зробити. Обвинувачений поняття не мав, що довіреність скасована і навіщо вона це зробила. Як стало відомо пізніше, вже наступного дня, 21 вересня 2024 року, вона поспіхом переоформила цей же автомобіль на свою матір ОСОБА_16 . ОСОБА_4 наголошував, що він вже передав людині машину, і його вини чи умислу в тому, що у ОСОБА_13 згодом забрали автомобіль, немає. Майно у ОСОБА_13 вилучили не через нібито обман з боку обвинуваченого, а через кримінальний тиск людей Хорошаєвих. 
2.1.2. Щодо епізоду з потерпілим ОСОБА_12 обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив, що дійсно брав у нього кошти для перепродажу автомобілів. Вони вели спільний бізнес, а суму, яку він взяв, просто зафіксували розпискою. Первинно він позичав 40 тисяч доларів США. Наразі обвинувачений вже два роки поспіль повертає гроші ОСОБА_12 . Половину суми вже віддав. Вони домовилися, що кожен місяць він повертатиме певну суму, що й виконується. Згодом з ОСОБА_12 було укладено новий додатковий договір (угоду), де визначено останній строк повернення боргу, коли він повністю все віддасть. Потерпілий погодився з цими умовами та добровільно підписав угоду. Наразі ОСОБА_4 не має можливості відразу повернути всі кошти (залишок у 20-25 тисяч доларів США), але стабільно виплачує борг, що зафіксовано заявою ОСОБА_12 про відмову від цивільного позову. Потерпілий ОСОБА_12 до нього претензій не має, всі їхні спірні питання давно вирішені. 
2.2. Прокурор ОСОБА_9  просив визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 4, 5 ст. 190 КК України та призначити йому покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки , за ч. 5 ст. 190 КК України - у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна та остаточне покарання призначити у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
2.3. Захисник ОСОБА_10 просила визнати ОСОБА_4 невинуватим та ухвалити щодо нього виправдувальний вирок.
2.4. Допитаний у судовому засіданні потерпілий  ОСОБА_13  показав, що з обвинуваченим знайомий близько 6-7 років, між ними склались довірливі відносини. ОСОБА_4 приїхав до нього на автомобілі «Porsche Panamera» та запропонував придбати дане авто, оскільки йому потрібні були кошти. Обвинувачений стверджував, що придбав це авто за 75 тисяч доларів у ОСОБА_17 , запевняв, що автівка належить особисто йому і що у ОСОБА_17 ніяких прав на це авто немає, оскільки вона авто продала і він отримав кошти. Потерпілий погодився на купівлю за умови оформлення договору купівлі-продажу. Обвинувачений зазначив, що протягом місяця він або поверне кошти, або ОСОБА_13 зможе переоформити авто на себе. Сторони поїхали на Столичне шосе, де оформили договір купівлі-продажу та зробили передоручення. Обвинувачений підписав договір, а ОСОБА_13 віддав йому гроші: перший раз надав трохи більше 40 тисяч доларів США, а через тиждень - другу частку в розмірі десь 6 тисяч доларів США, загалом віддавши за авто близько 52 тисяч доларів США. З першого дня автомобіль перебував та стояв у потерпілого ОСОБА_13 . 
Пройшов місяць, ОСОБА_4 перестав виходити на зв`язок. Після цього ОСОБА_13 поїхав до МРЕО, де йому повідомили, що напередодні автомобіль уже був переоформлений, хоча на момент оформлення на нього довіреність була дійсною. Ким саме було переоформлене авто - йому невідомо. Згодом із потерпілим зв`язалась власниця, а також приїхав представник матері ОСОБА_17 з дорученням, який заявив, що у ОСОБА_13 немає жодних прав на авто. Через тиждень після того, як було виявлено переоформлення автомобіля, до потерпілого приїхали якісь невідомі люди, які погрожували, щоб вони віддали авто. Навесні відбулась передача автомобіля людям ОСОБА_14. Де зараз знаходиться авто, потерпілому невідомо. ОСОБА_13 зазначив, що розцінює дії ОСОБА_4 як шахрайство, оскільки той ввів його в оману щодо належності авто. Разом з тим потерпілий заявив, що претензій майнового характеру до теперішнього та минулого власника майна ( ОСОБА_17 ) він не має і на сам автомобіль не претендує. Має претензії лише до ОСОБА_4 і хоче, щоб йому просто повернули кошти за авто. 
2.5. Допитаний у судовому засіданні потерпілий  ОСОБА_12  показав, що проживає в м. Києві, з обвинуваченим ОСОБА_4 перебував у дружніх стосунках, вони є сусідами по будинку та перебували в довірливих відносинах. Обвинувачений займався транспортними засобами та позичав у нього кошти для автівок. Так, 25.06.2024 року ОСОБА_4 взяв у нього в борг під розписку 25 тисяч доларів США на деякий час, зазначивши, що автомобіль перебуває в продажі. Надалі, 20.07.2024 року обвинувачений позичив у нього ще 20 тисяч доларів США. Тоді обвинувачений постійно був на зв`язку та просив відстрочку. У вересні з`ясувалось, що він зник, а коли з`явився - вони сварились, проте ОСОБА_4 від нього не ховався. Обвинувачений розповідав, що через фінансові проблеми не може повернути кошти, у зв`язку з чим ОСОБА_12 вирішив звернутись до правоохоронних органів. 
Проте влітку 2025 року ОСОБА_4 підійшов до нього з пропозицією віддавати борг поступово. Сторони підписали відповідний договір (додаткову угоду), і обвинувачений потроху повертає кошти. На момент допиту обвинувачений уже добровільно повернув йому 7 тисяч доларів США. Потерпілий ОСОБА_12 наголосив, що гроші повертаються добровільно, без будь-якого обману з боку ОСОБА_4 , і він особисто записує все, що той віддає. ОСОБА_12 зазначив, що вважає, що ОСОБА_18 заволодів коштами не шахрайським методом, а на досудовому розслідуванні він, можливо, просто не зрозумів запитання слідчого. Потерпілий підтвердив, що подав заяву про відмову від цивільного позову, оскільки вважає, що дане питання потрібно вирішувати виключно в цивільно-правовому порядку. 
2.6. Допитана в судовому засіданні свідок  ОСОБА_19  пояснила, що з обвинуваченим перетиналась лише один раз. Зазначила, що все почалось після початку війни. У її доньки, ОСОБА_20 , була мала дитина, тому вони поїхали закордон. Навесні донька приїхала в Україну, оскільки тут залишилось майно, а саме автомобіль «Porsche Panamera», Донька розповіла їй, що залишає нотаріальну довіреність на авто своєму знайомому хлопцю на ім`я ОСОБА_21 (ОСОБА_21), щоб він його продав. Згодом свідок цікавилась у доньки станом продажу авто, на що та відповідала, що машина ніби продається, але покупця поки немає. Потім донька зателефонувала і повідомила, що цей хлопець перестав виходити на зв`язок. Тоді свідок запропонувала доньці діяти через застосунок «Дія», щоб вона не залишилась без нічого. Через «Дію» вони провели операцію з переоформлення автомобіля, домовившись, що свідок забере авто і сама займеться його продажем. 
Згодом ОСОБА_4 вийшов на зв`язок і сказав, що цього автомобіля в нього вже немає, оскільки він його заклав, проте нікому про це не повідомляв. Свідок зазначила, що оскільки її донька ОСОБА_15 перебувала за кордоном, автомобіль у тих осіб, кому обвинувачений його заклав, забирали довірені люди доньки. Наразі автівка знаходиться в Києві на стоянці під контролем свідка ОСОБА_19 . Також ОСОБА_19 вказала, що коли почалися ці питання, вони звернулися із заявою до поліції, і вона разом із донькою займалась скасуванням арешту автомобіля. Заперечила, що її донька знала обвинуваченого декілька років, зазначивши лише, що донька знала його, оскільки ремонтувала в нього свій автомобіль. 
2.7. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_22 пояснив, що обвинувачений ОСОБА_23 звернувся до ОСОБА_13 , який є його товаришем, та запропонував купити автомобілі або дати в борг гроші під залог автомобіля. Казав, що купив Порш, зараз продає, у нього була довіреність. ОСОБА_23 та ОСОБА_13 домовились, передали за договором автомобіль ОСОБА_13 , а ОСОБА_23 мав за місяць повернути гроші. ОСОБА_13 віддавав гроші при ньому, біля 40000 доларів, а потів ще якусь суму. Десь через місяць оскільки обвинувачений не віддав потерпілому гроші, той поїхав у МРЕО щоб оформити на себе автомобіль, однак там з`ясувалось, що автомобіль вже на іншому власнику. Також повідомив, що у подальшому до ОСОБА_13 телефонували двоє чоловіків, на жаргоні спілкувались, хотіли забрати автомобіль за 10-15 тисяч доларів, казали що вони від ОСОБА_17 .

3. Мотиви суду щодо оцінки доказів та виправдання обвинуваченого ОСОБА_4 . 
3.1. Так, під час судового провадження окрім отримання показань, було досліджено та ретельно перевірено надані прокурором докази, зібрані в ході досудового розслідування, а також інші документи, зафіксовані у відповідній процесуальній формі, що слугували підставою для внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань з подальшим проведенням досудового розслідування та здійснення окремих слідчих дій у даному кримінальному провадженні.
Отже, заслухавши показання обвинуваченого, потерпілих, свідків, дослідивши письмові та речові докази, всебічно оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що висунуте проти ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 4 та ч. 5 ст. 190 КК України є повністю недоведеним, а в його діях відсутній склад кримінального правопорушення з огляду на такі обставини.
3.2. Стосовно правового аналізу складу вказаного кримінального правопорушення, суд зазначає наступне.
Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності. При шахрайстві потерпілий переконаний у тому, що він розпоряджається майном за власною волею, у своїх інтересах або принаймні не на шкоду цим інтересам. 
Обов`язковою умовою визнання обману чи зловживання довірою ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його безпосередньо для заволодіння майном чи придбання права на майно. Отримання майна під умовою виконання якого-небудь зобов`язання може кваліфікуватися як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала мету його присвоїти, а зобов`язання не виконувати. 
3.3. У постанові від 16 серпня 2022 року у справі № 442/3912/19 Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду зазначив, що відмежовуючи шахрайство від цивільно-правових деліктів, слід виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство, якщо встановлено, що винна особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання не виконувати. Розмежування кримінально-караного злочину від цивільно-правової угоди слід проводити не по тому, як оформлені укладені між сторонами договори, а по тому, що стало результатом цієї договірної діяльності. Якщо одна сторона, приймаючи на себе зобов`язання, не має ніяких реальних можливостей і бажання їх виконувати, мова йде про шахрайство.
3.4. У випадку правовідносин обвинуваченого з потерпілим ОСОБА_12 судом встановлено, що ОСОБА_4 не мав умислу на невиконання зобов`язань у момент отримання коштів, оскільки тривалий час здійснює добровільне повернення боргу за погодженим графіком, що виключає корисний умисел як обов`язковий елемент суб`єктивної сторони злочину. 
Суд зауважує, що у даному випадку мав договірний характер відносин. З досліджених у судовому засіданні розписок, підписаних ОСОБА_4 , встановлено, що грошові кошти в сумі 25 000 доларів США та 20 000 доларів США передавалися потерпілим ОСОБА_12 обвинуваченому як позика з визначеними строками повернення. Сам по собі факт невиконання цивільно-правового зобов`язання (порушення строків повернення позики) не може автоматично свідчити про наявність умислу на вчинення шахрайства на момент укладання правочину. 
Крім того, судом було досліджено письмову заяву потерпілого ОСОБА_12 від 23 травня 2025 року, у якій ОСОБА_12 зазначив, що обвинувачений ОСОБА_4 здійснює систематичне, добровільне та поступове погашення наявної заборгованості відповідно до укладеної між ними додаткової угоди про реструктуризацію боргу. ОСОБА_12 чітко вказав, що вважає дані відносини виключно цивільно-правовими, не має до ОСОБА_4 претензій матеріального чи морального характеру, не вбачає в його діях ознак складу злочину та повністю відмовляється від раніше заявленого цивільного позову в межах кримінального провадження. 
Для кваліфікації діяння як шахрайства за ст. 190 КК України необхідно встановити, що умисел на заволодіння коштами шляхом обману чи зловживання довірою виник у винної особи до або в момент отримання цих коштів, а сама особа усвідомлювала, що не поверне їх. Поведінка ОСОБА_4 , яка полягає у тривалій співпраці з потерпілим та добровільному поверненні коштів, повністю спростовує твердження сторони обвинувачення про наявність у нього корисливого злочинного умислу на безвідплатне привласнення чужого майна в момент його отримання.
3.5. У випадку з потерпілим ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_4 передав покупцеві автомобіль, техпаспорт і ключі в обмін на грошові кошти. Подальше вилучення майна у ОСОБА_13 третіми особами (власниками) відбулося внаслідок скасування довіреності, тобто поза межами волі обвинуваченого ОСОБА_4 та безпосередньо не обумовлювалося його шахрайським обманом у момент правочину. Таким чином, розрахунки між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 , а також втрата автомобіля ОСОБА_13 лежать виключно в площині цивільно-правових договірних відносин. 
Сторона обвинувачення стверджує, що ОСОБА_4 ввів ОСОБА_13 в оману, повідомивши неправдиву інформацію про право розпоряджатися автомобілем. Суд вважає ці доводи повністю спростованими матеріалами справи.
Так, Судом досліджено нотаріально посвідчену довіреність серії НТК № 431855, видану 04 червня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, згідно з якою законна власниця автомобіля Porsche Panamera (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) ОСОБА_14 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси з питань розпорядження, експлуатації та продажу вказаного автомобіля будь-якій особі, за ціною та на умовах на власний розсуд, з правом отримання грошових коштів. Вказана довіреність була чинною, не скасованою та перебувала в Єдиному реєстрі довіреностей як на дату 15.08.2024 року, так і на дату 22.08.2024 року. Отже, обвинувачений мав повне законне право здійснювати продаж автомобіля та приймати за нього кошти. 
Судом установлено, що 15.08.2024 року між ОСОБА_4 (який діяв від імені ОСОБА_14 ) та ОСОБА_13 було досягнуто згоди щодо купівлі-продажу авто, на підтвердження чого ОСОБА_13 передав першу частину коштів (завдаток) у сумі 41 808 доларів США. Того ж дня ОСОБА_4 реально передав ОСОБА_13 автомобіль Porsche Panamera, два комплекти ключів, оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та оригінал вищевказаної нотаріальної довіреності. Це підтверджується дослідженим судом Актом прийому-передачі транспортного засобу № К150824-10 від 15.08.2024 року, а також договором комісії та актом огляду транспортного засобу, складеними за участю ФОП ОСОБА_24 . 22.08.2024 року ОСОБА_13 , безперешкодно володіючи автомобілем, передав ОСОБА_4 решту суми в розмірі 10 504 доларів США. 
З показань потерпілого ОСОБА_13 вбачається, що він втратив доступ до автомобіля не через дії ОСОБА_4 , а внаслідок того, що 20 вересня 2024 року власниця авто ОСОБА_14 в односторонньому порядку скасувала довіреність на ім`я ОСОБА_4 та через електронний сервіс «Дія» переоформила право власності на автомобіль на свою матір - ОСОБА_19 . Надалі, 23 вересня 2024 року, невстановлені слідством особи, діючи в інтересах та за дорученням ОСОБА_14 , шляхом психологічного тиску, висловлення погроз застосування фізичного насильства, примусово вилучили автомобіль Porsche Panamera у ОСОБА_13 . 
З огляду на зазначене Суд наголошує, що дії ОСОБА_4 були повністю спрямовані на виконання договору: він передав покупцеві автомобіль і документи. Заволодіння майном (автомобілем) потерпілого ОСОБА_13 здійснили треті особи через місяць після укладання угоди з обвинуваченим. 
3.6. Крім того, стороною захисту були надані копії рішення Голосіївського районного суду м. Києва та постанови Київського апеляційного суду в цивільній справі за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_4 про стягнення коштів. Цими судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що правовідносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_13 є виключно цивільно-правовими, виникли на підставі усного договору купівлі-продажу автомобіля (а не договору позики, як помилково зазначалося в окремих первинних документах). 
Відповідно до ст. 90 КПК України, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для кримінального суду в частині встановлення фактів та правової природи відносин. 
3.7. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що між ОСОБА_4 та потерпілими мали місце виключно цивільно-правові відносини, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. Стороною обвинувачення не надано жодного належного та допустимого доказу наявності умислу обвинуваченого на шахрайське заволодіння коштами. 
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
При ухваленні даного вироку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 КПК України, суд вирішує в тому числі, наступні питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений.
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши всі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення в такій конкретній ситуації, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, приходить до висновку про відсутність у діях обвинуваченого складу інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень.
3.8. Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. Оскільки у цьому провадженні суд дійшов висновку про виправдання особи, суд згідно з ч. 4 цієї ж статті викладає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.
Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.
При цьому, як вже неодноразово було зазначено, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України».
Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак, не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.
Положеннями ст.91 КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Згідно частини 2 даної норми доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального правопорушення.
Нормою ст.84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно з ч. 1ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу покладається на прокурора.
Судом, відповідно до вимог ст.ст.10, 22 КПК України, були створені необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.
Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 22 КПК України встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні мови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Всі клопотання учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України, при цьому суд зберігав об`єктивність та неупередженість, створював необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що у діях ОСОБА_4 відсутній склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190 КК України. 

4. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухвалении вироку, та положення закону, якими керувався суд.
4.1. Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди залишити без розгляду, а провадження в цій частині закрити.
4.2. Арешт на автомобіль марки Porsche Panamera, накладений ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/22606/24, підлягає скасуванню.
4.3. Питання щодо речових доказів необхідно вирішити згідно з вимогами ст. 100 КПК України.
4.4. Процесуальні витрати по справі відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7-11, 22, 23, 100, 368-370, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд
У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 та ч. 5 ст. 190 КК України та повністю виправдати його у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень. 
Прийняти заяву потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_12 про відмову від цивільного позову. Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди залишити без розгляду, а провадження в цій частині закрити. 
Скасувати арешт на майно, а саме на автомобіль марки Porsche Panamera, сірого кольору, 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_3 , накладений ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/22606/24.
Речовий доказ у кримінальному провадженні - автомобіль марки Porsche Panamera, сірого кольору, 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , - вважати повернутим його законному володільцю ОСОБА_19 .
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Голосіївський районний суд м. Києва.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Суддя           ОСОБА_1