Справа № 369/18383/25
Провадження № 2-о/369/211/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2026         м. Київ
Києво - Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Козак І.А.,
при секретарі Кавун Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Києво - Святошинського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника – її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування вказаної заяви зазначає, що вона та ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 19.02.1983 серії НОМЕР_1 .
Під час шлюбу подружжя ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.08.1995 приватним нотаріусом Алчевського міського Перевальського районного нотаріального округу Луганської області Ковтун Л. В., за реєстром № 654, зареєстрованого Алчевським бюро технічної інвентаризації 15.01.1996 року, записано в реєстрову книгу за реєстровим № 21889, придбало квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в якій і було зареєстровано їх місце проживання.
У 2002 році подружжя придбало приватний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . У зв?язку з певними формальностями, необхідно було здійснити реєстрацію місця проживання одного з подружжя за вказаною адресою. Внаслідок цього, заявниця зареєструвала своє місце проживання за місцем знаходженням будинку. Водночас фактично заявниця продовжила постійно проживати з чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 , та вела з ним спільний побут та господарство.
ОСОБА_2 протягом життя мав гарну роботу, стабільно отримував заробітну плату, а після призначення пенсії мав високий розмір пенсійних виплат. Заявниця перебувала на повному матеріальному утриманні у свого чоловіка, оскільки вони жили (відпочивали, сплачували комунальні послуги, купували їжу тощо) за його рахунок.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що 29 квітня 2014 року складено відповідний актовий запис № 609. Його смерть підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 29.04.2014.
29.06.2014 заявниці була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».
З 01.11.2023, після переведення виплати пенсії за новим місцем проживання до Київської області, заявниця перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області.
Враховуючи те, що розмір пенсії ОСОБА_2 значно більший за розмір пенсії заявниці, 07 липня 2025 року заявниця звернулася до пенсійних органів із заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв?язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».
Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийняло рішення про відмову в перерахунку пенсії від 14.07.2025 № 914220180639, у зв`язку з ненаданням документа, що засвідчує реєстрацію місця проживання разом з годувальником.
Відповідно до п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.
У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.
Отже, встановлення факту перебування заявниці на утриманні її чоловіка надасть заявниці можливість у подальшому перевестися з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника – її чоловіка ОСОБА_2 .
На підставі вищевикладеного, посилаючись на приписи законодавства, заявниця просить суд встановити факт її перебування на утриманні померлого ОСОБА_2 .
Ухвалою Києва-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження.
Заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в судове засідання не з`явилася, однак подала письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні вимог заяви у повному обсязі.
Свою позицію обґрунтовує тим, що зі змісту заяви заявниці намагається оскаржити рішення органу публічної влади – Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 047250016805 від 13.03.2023. Тому, між сторонами виник публічно-правовий спір, а тому обставини, які заявниці просить встановити у прохальній частині заяви, підлягають доказуванню в адміністративному спорі відповідно до частини другої статті 73 КАС України.
Представник заявника подав власні письмові пояснення, в яких повідомив, що заявниця не оспорює відмову ГУ ПФУ, а навпаки погоджується із причиною відмови, а саме ненадання документа, що засвідчує реєстрацію місця проживання разом з годувальником. 
У зв?язку з цим, заявниця звертається до суду для усунення недоліків, що призвели до відмови у переході на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, як це передбачено п. 2.11 Порядку № 22-1. Тому, справа щодо встановлення факту перебування на утриманні має розглядатися виключно судом цивільної юрисдикції.
Заявниця та її представник у судове засідання не з`явилися, подали заяву про проведення судового засідання без їх участі, заяву підтримали та просили суд її задовольнити з підстав, викладених у ній у повному обсязі.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, дійшов наступного висновку.
Заявниця та ОСОБА_2 з 19 лютого 1983 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 19.02.1983 серії НОМЕР_1 .
Як свідчить паспорт громадянина України заявниці серії НОМЕР_3 та паспорт громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , починаючи з 23 лютого 1996 року їх місце проживання було зареєстровано у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана ними під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.08.1995 приватним нотаріусом Алчевського міського Перевальського районного нотаріального округу Луганської області Ковтун Л. В., за реєстром № 654, зареєстрованого Алчевським бюро технічної інвентаризації 15.01.1996 року, записано в реєстрову книгу за реєстровим № 21889.
14 лютого 2002 року заявниця знялася з реєстрації за вищевказаною адресою, та з 16 лютого 2002 року зареєструвала своє місце проживання за місцезнаходженням будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який подружжя ОСОБА_3 також придбало.
Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 14.07.2025 № 914220180639, а саме переходу з пенсії за віком на пенсію у зв?язку з втратою годувальника, обґрунтовано тим, що заявниця не надала документу, що засвідчує реєстрацію місця проживання разом з годувальником.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі – Порядок № 22-1).
Відповідно до пп. 7 п. 2.3. Порядку № 22-1, До заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу.
Також надаються такі документи:
7) документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
Згідно п. 2.1. Порядку № 22-1, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.
У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.
Відповідно до п. 2.22 Порядку № 22-1, для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Отже, оскільки згідно паспортних документів зареєстроване місце проживання заявниці та її чоловіка ОСОБА_2 є різним, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області розцінило це як відсутність документального підтвердження перебування заявниці на утриманні померлого годувальника і як наслідок відмовило у переведенні на інший вид пенсії.
Через відсутність інших документів, які б підтверджували факт перебування на утриманні померлого годувальника, для отримання у подальшому можливості реалізації свого права на пенсію у зв?язку з втратою годувальника, заявниці необхідно встановити такий факт у судовому порядку, що прямо передбачено п. 2.1. Порядку № 22-1.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058), пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону № 1058, до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.
У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18 суд підкреслив, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Верховний Суд дійшов висновку, що постійний характер допомоги означає, що вона не була неодноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
На підтвердження факту перебування заявниці на утриманні померлого годувальника – чоловіка ОСОБА_2 матеріали справи містять нотаріальні пояснення свідків.
Заява-пояснення ОСОБА_4 (матір ОСОБА_2 ) від 16.09.2025, в якій, зокрема, вона зазначила наступне: «…Тамара займалася доглядом за дітьми та домогосподарством, а ОСОБА_5 працював на благо всієї сім`ї. Проживали вони разом у квартирі АДРЕСА_3 . Трохи пізніше вони також купили собі будиночок в АДРЕСА_2 , який слугував в якості дачі».
Заява-пояснення ОСОБА_6 (сестра ОСОБА_2 ) від 16.09.2025 в якій, зокрема, вона зазначила наступне: «Все життя вони прожили разом у квартирі АДРЕСА_3 . У них було двоє тяжкохворих дітей, які потребували догляду. В основному за дітьми доглядала ОСОБА_7 , оскільки в цей час мій брат робив все можливе задля того щоб прогодувати сім`ю».
Заява-пояснення ОСОБА_8 (сокурсниця ОСОБА_2 ; подруга сім`ї ОСОБА_9 ) від 16.09.2025, в якій, зокрема, вона зазначила наступне: «Коли у мене була можливість, я відвідувала їх в Алчевську в їх квартирі, де вони проживали - квартирі АДРЕСА_3 . ОСОБА_5 був шахтарем та приносив додому непогану заробітну плату, а ОСОБА_10 переважно була домогосподаркою».
Також, матеріали справи містять лист ГУ ПФУ у Київській області від 30.09.2025 № 1000-0202-8/128155 в якому зазначено, що заявниця з 01.11.2023 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та одержує пенсію за віком у розмірі 3038 гривень.
Станом на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 розмір його пенсії складав 3538,94 гривень.
Також Пенсійним фондом було здійснено умовний розрахунок пенсії ОСОБА_2 станом на час надання відповіді, який склав 11016,81 гривень.
Вказані факти свідчать про те, що розмір пенсії ОСОБА_2 був та є значно вищим за розмір пенсії заявниці, що підтверджує, що саме пенсійні виплати
ОСОБА_2 були основним і постійним джерелом засобів до існування подружжя.
Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів у їх сукупності, зокрема факту перебування заявниці та померлого у зареєстрованому шлюбі, ведення ними спільного побуту та господарства, фактичного спільного проживання, характеру та співвідношення їх доходів, а також того, що матеріальне забезпечення сім`ї здійснювалося переважно за рахунок доходів ОСОБА_2 , суд доходить висновку, що заявниця перебувала на його утриманні, оскільки надана ним матеріальна допомога була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.
Встановлення факту перебування заявниці на утриманні свого чоловіка, має для заявниці юридичне значення, оскільки у подальшому вона матиме право на призначення пенсії у зв?язку з втратою годувальника відповідно до Закону № 1058.
Суд відхиляє посилання заінтересованої особи щодо розгляду даної справи в адміністративному судочинстві та неможливості її розгляду у порядку окремого провадження.
Суд зауважує, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 14.07.2025 № 914220180639 не є предметом оскарження у даній справі, а отже відсутні підстави вважати, що між заявницею та заінтересованою особою виник та існує публічно-правовий спір. Інших доказів наявності публічно-правового спору матеріали справи не містять.
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України.
При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Аналогічне правило закріплено в частині четвертій статті 172 КАС України про те, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, не можуть бути поєднаними в одному провадженні вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, та оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, оскільки ці вимоги підсудні судам різних юрисдикцій.
Неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 по справі
№ 560/17953/21 відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, заява про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого годувальника – ОСОБА_2 є обгрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 273, 293, 315-317, 319, 352, 354, 355 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника – задовольнити.
Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утриманні померлого годувальника – її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який необхідний для отримання права на пенсію у зв?язку з втратою годувальника згідно ст. 36 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 18 травня 2026 року.

Суддя      Ірина КОЗАК