28.07.26
22-ц/812/1218/26
Провадження № 22-ц/812/1218/26 Головуючий суду першої інстанції Скоринчук К.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 липня 2026 року м. Миколаїв Справа № 487/799/26
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Скоринчук К.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

В С Т А Н О В И В:

03 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі – ТОВ «Діджи Фінанс») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов мотивований тим, що 07 листопада 2018 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі – АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0077/980/0961833/18. 
За даним кредитним договором Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові кредит, в розмірі визначеному кредитним договором, на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у кредитному договорі, додатках до нього та в Правилах надання і повернення кредиту, що розміщені на офіційному вебсайті Кредитодавця.
Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 28 200 грн.
Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед банком. 
15 березня 2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений Договір факторингу № 15/03/24, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором від 07 листопада 2018 № 0077/980/0961833/18.
Згідно з Договором факторингу сума боргу перед новим кредитором (позивачем) становить 48 989.78 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 28 200 грн, заборгованість за відсотками – 20 789.78 грн.
Посилаючись на викладене, ТОВ «Діджи Фінанс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість в розмірі 48 989.78 грн.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 07 листопада 2018 № 0077/980/0961833/18 у загальному розмірі 48 989,78 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662.40 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідачем не погашено заборгованість в повному обсязі, у даному випадку мають місце порушення ним прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по договору у загальному розмірі 48 989.78 грн.
Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості перед позивачем. ОСОБА_1 уклав кредитний договір з АТ «ОТП Банк», отримав та користувався кредитними коштами, що не спростовано матеріалами справи. Отже, суд вважає, що відповідач був обізнаний, що кошти взяті в борг підлягають поверненню на умовах визначених кредитором. 
Факт укладання Договору від 07 листопада 2018 року № 077/980/0961833/18 відповідачем не оспорено. Протягом 14 календарних днів з дня укладання договору відповідач, як позичальник, не відмовився від кредитного договору. Вказане у сукупності спростовує факт неотримання відповідачем кредитних коштів.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач виплатив усю заборгованість за кредитною картою, та на день подачі позовної заяви не мав заборгованості.
У даній справі досудова вимога про усунення порушень відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» позивачем відповідачу не направлялась, а отже, на день подання даного позову до суду позивач не набув відповідного права на погашення позичальником достроково всієї кредитної заборгованості за договором, строк виконання якого ще не настав.
Беручи до уваги, що новий кредитор ТОВ «Діджи Фінанс», не дотримався порядку зміни умов договору, передбаченого статтями 651, 654 ЦК України, а договором не встановлено порядку зміни строку виконання зобов`язання, строк виконання якого не настав, відповідач вважає, що позовні вимоги про дострокове стягнення суми заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню, з огляду на передчасність їх заявлення.
На підтвердження заборгованості відповідача та її розміру ТОВ «Діджи Фінанс» додано до позовної заяви виписки по особовим рахункам за період з 07 листопада 2018 року по 15 березня 2024 року, з рахунка приватного клієнта № 0077/980/0961833/18 з якої зазначено всього по картці: UAH 5 485,00, всього по всіх картках: UAH 14 592,26 та далі зазначається загальна сума до погашення: UAH 0,00 грн. 
За такого зовсім не зрозуміло як у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором 48 989,78 грн.
Наданий розрахунок заборгованості за договором № 0077/980/0961833/18 викликає сумніви в його дійсності оскільки даний документ було складено із двох різних документів та під кінець документу підставлено печатку та підписи представників ОТП Банку, також даний документ зроблений з різних шрифтів та не відповідає оригіналу та має ознаки підробки, що достовірно вказує на те, що наданий розрахунок не відповідає дійсності.
Доказів того, що вказані у виписках рахунки належать саме відповідачу та відкриті на виконання договору № 0077/980/0961833/18, суду не також надано. 
Отже, додана до позовної заяви виписка по особовим рахункам не є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру заборгованості відповідача. 
Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості відповідача по договору № 0077/980/0961833/18 року як перед ОТП Банк, так і перед новим кредитором ТОВ «Діджи Фінанс».
ТОВ «Діджи Фінанс» надало відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві позивач зазначав, що наданий банком розрахунок заборгованості, а також виписка з рахунку за кредитною карткою є належними та допустимими доказами фактичного користування скаржником кредитними коштами.
Виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості скаржника за кредитом.
Скаржником не спростовано розрахунок первісного кредитора. 
Контррозрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, скаржником також не надано.
Доказів які б свідчили про виконання взятих на себе зобов`язань скаржником не надано.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 07 листопада 2018 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 була підписана Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» від 01 листопада 2018 року № 077/980/0961833/18.
Відповідно до змісту названої Заяви-анкети відповідач, попередньо ознайомившись зі всіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є ця Заява-анкета, просив відкрити поточний (картковий) рахунок та надати електронний платіжний засіб за типом картки «МС Gold», валюта рахунку – гривня; номер рахунку НОМЕР_1 .
У цій Заяві узгодили умови обслуговування кредитної лінії та погодили, що за користування Кредитом, Банк нараховує проценти, які розраховуються Банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначається Тарифами Банку та Інформаційним листком, який є невід`ємною частиною та додатком до Договору (надалі – Інформаційний листок). Узгодили, що на дату укладення Заяви-анкети розмір процентної ставки становить: 5% в місяць; на дату укладення Заяви-анкети розмір процентної ставки впродовж Пільгового періоду становить 0,01 % річних.
Шляхом підписання Заяви-анкети відповідач підтвердив, що: 1) Банк надав Клієнту в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену Законодавством, що захищає права споживачів; 2) Клієнта перед укладенням Договору ознайомлено з інформацією, визначеною Паспортом споживчого кредиту, необхідною для отримання Кредиту із порівнянням різних пропозицій Банку з метою прийняття обґрунтованого рішення щодо укладення Договору та отримання Кредиту на сприятливих для Клієнта умовах; 3) з Договором, Правилами, Інформаційним листком, Тарифами Банку Тарифним пакетом приватного банківського обслуговування (для РВ-Клієнтів), що розміщені на Офіційному сайті Банку, ознайомлений і згодний, а також зобов`язується їх належно та неухильно виконувати; 4) отримав свій примірник Заяви-анкети, Інформаційний листок (у разі оформлення Кредиту) та іншу документацію, на розсуд Банку, яка необхідна Клієнту для користування банківськими послугами. 
Долученою до матеріалів справи розпискою підтверджено, що відповідачем від АТ «ОПТ Банк» була отримана картка № НОМЕР_2 з терміном дії 11/21.
З наявної у матеріалах справи виписки з рахунка приватного клієнта № 0077/980/0961833/18 за період з 07 листопада 2018 року до 15 березня 2024 року слідує, що відповідач користувалася кредитними коштами, в тому числі: знімав готівку в банкоматах, здійснював покупки, а також частково повертав кошти, здійснював перекази та погашення відсотків за кредит.
З розрахунку заборгованості за договором від 07 листопада 2018 року № 0077/980/0961833/18 слідує, що станом на 15 березня 2024 року відповідач має заборгованість за названим кредитним договором у загальному розмірі 48 989,78 грн.
15 березня 2024 року між первісним кредитором та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу № 15/03/24 (далі – Договір факторингу) відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги боржників, у тому числі до відповідача за Кредитним договором від 07 листопада 2018 року № 0077/980/0961833/18.
В контексті доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції щодо вирішення вимог позову апеляційний суд зазначає таке.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ОТП Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сторони передбачили умови кредитування з використанням кредитної картки у заяві фізичної особи на встановлення кредитної лінії, зміну розміру кредитної лінії від 07 листопада 2018 року та Заяві-анкеті про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 0077/980/0961833/18 ВІД 01/11/2018 Р. від 07 листопада 2018 року, які підписані ОСОБА_1 . Відповідач не заперечував підписання цих документів та отримання кредитних коштів.
На підтвердження розміру заборгованості Банк також надав суду виписку з банківського рахунку про рух коштів та розрахунок заборгованості. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З виписки по картковому рахунку позичальника, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що відповідач активно користувався отриманими ним кредитними коштами. Ця виписка відповідає приписам пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами) є належним доказом кредитних правовідносин сторін, що узгоджується з правовою позицією, висловленою неодноразово у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц, від 17 грудня 2021 року у справі № 278/2177/15ц, від 31 травня 2025 року у справі № 194/329/15ц, а отже є підтвердженням того факту, що відповідач отримував зазначені кредитні кошти та користувався ними.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним обов`язків щодо повернення кредитних коштів та процентів за їх користування, а також спростовували суму заборгованості перед Банком.
Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач виплатив усю заборгованість за кредитною картою, та на день подачі позовної заяви не мав заборгованості, є неприйнятними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, які відповідач за своїми процесуальними обов`язками повинен був надати до суду при подачі відзиву на позовну заяву.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у справі, що переглядається, досудова вимога про усунення порушень відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» позивачем відповідачу не направлялась, а отже, на день подання даного позову до суду позивач не набув відповідного права на погашення позичальником достроково всієї кредитної заборгованості за договором, строк виконання якого ще не настав, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини 10 статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування" (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII.
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина 10 статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
За матеріалами укладеного між сторонами договору кредиту не встановлювався строк повернення кредиту, на виконання умов договору споживачу було встановлено кредиту лінію до дебетної картки з визначенням процентів за користування кредитними коштами, через яку було забезпечено можливість користуватися кредитними коштами, а тому, у даному випадку відсутня вимога про повернення кредиту, строк якого не настав, а відтак твердження скаржника про передчасність заявлення позовних вимог є неприйнятними.
Аргументи скарги про те, що виписка з банківського рахунку та складений на її даних розрахунок заборгованості відповідача не є належними та допустимими доказами з огляду на те, що викликають у скаржника сумніви в їх дійсності, зокрема, розрахунок заборгованості складено із двох різних документів та під кінець документу підставлено печатку та підписи представників ОТП Банку, також даний документ зроблений з різних шрифтів та не відповідає оригіналу та має ознаки підробки, що достовірно вказує на те, що наданий розрахунок не відповідає дійсності є безпідставними, оскільки є припущеннями скаржника, на яких відповідно до частини 6 статті 81 ЦК України не може ґрунтуватися доказування. 
Не підтверджено відповідними доказами й твердження скаржника в апеляційній скарзі, що вказані у банківських виписках рахунки належать саме відповідачу та відкриті на виконання договору № 0077/980/0961833/18. 
Отже, надані позивачем письмові докази на обґрунтування позовних вимог відповідачем не спростовані.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ЦПК України, втрачає сенс.
У справі, яка переглядається, позивач скористався правом надати докази на підтвердження заборгованості відповідача перед кредитором, з урахуванням положень умов договору та виписки з банківського рахунку з урахуванням сплачених коштів на погашення заборгованості за кредитом.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи, що переглядається, не відступив від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц. 
Інші аргументи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 28 липня 2026 року.