Справа № 199/13541/25
(2/199/1177/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

24.08.2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра у складі головуючого – судді Авраменка А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ахбікокейбізюагру» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, –

ВСТАНОВИВ:

До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він в період з 12 грудня 2024 року по 10 липня 2025 року перебував у трудових правовідносинах із відповідачем, обіймаючи посаду охоронника, з якої був звільнений за угодою сторін. Однак при звільненні позивачу не було виплачено заборгованість по нарахованій заробітній платі за травень-липень 2025 року в загальному розмірі 26001,06 гривень. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість по заробітній платі, а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 01 травня 2025 року по 31 серпня 2025 року в загальному розмірі 442,63 гривень.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою судом було витребувано у відповідача інформацію про розмір нарахованої і не виплаченої заробітної плати, однак ухвала в цій частині відповідачем не виконана.
Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивач з 12 грудня 2024 року по 10 липня 2025 року перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «АГС» (повна назва – Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-груп сервіс»), працюючи охоронником, будучи звільненим на підставі наказу від 10 липня 2025 року №158-к на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки позивача, копією паспорту позивача.
Також судом встановлено, що 18 вересня 2025 року ТОВ «АГС» змінило назву на ТОВ «Ахбікокейбізюагру» (повна назва – Товариство з обмеженою відповідальністю «Ахбікокейбізюагру»), що підтверджується загальнодоступними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Крім того, судом встановлено, що в день звільнення позивача із ним не було проведено остаточний розрахунок у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, чого не було здійснено і в подальшому, в зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за травень-липень 2025 року в загальному розмірі 33767,61 гривень (сума до утримання податків та обов`язкових платежів), яка після утримання податків та обов`язкових платежів становить заявлену позивачем до стягнення заборгованість по заробітній платі в сумі 26001,06 гривень (у відповідності до п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ, ст.167 ПК України). Викладене підтверджується копією звіту-рахунку за період з 03 січня 2025 року по 26 вересня 2025 року, копіями довідок форми ОК-7 та ОК-5.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі – Порядок проведення компенсації).
Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.2, 221, 231, 232 КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права.
Відповідно до ст.43 ч.7 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.
Нормою ст.15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Положеннями ст.47 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 КЗпП України, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
В свою чергу, нормою ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч.1 статті). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч.2 статті).
Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
За змістом ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Аналогічні положення містять п.п.1-3 Порядку проведення компенсації.
Згідно норм ст.ст.3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Аналогічні за змістом норми містять положення п.п.4, 5 Порядку проведення компенсації.
Положеннями ст.238 КЗпП України визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.
За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, враховуючи, що в ході розгляду справи знайшли підтвердження належними та допустимими доказами заявлені позивачем факти його перебування у трудових відносинах із відповідачем, звільнення із займаної посади без виконання відповідачем вимог трудового законодавства щодо здійснення повного розрахунку із працівником при звільненні шляхом виплати йому боргу по нарахованій заробітній платі, і фактичний розмір цього боргу після утримання з нього податків та обов`язкових платежів відповідає заявленому позивачем у позові до стягнення, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України), приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, а відтак і про необхідність задоволення цієї частини позовних вимог в повному обсязі.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати позивачу боргу по заробітній платі, суд виходив з наступного.
За змістом ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», п.4 Порядку проведення компенсації та додатку до нього (приклад обчислення суми компенсації) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається, як і індекс споживчих цін у місяці, у якому проводиться виплата компенсації (вбачається зі змісту прикладу розрахунку, наведеного у додатку до Порядку проведення компенсації). Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 жовтня 2019 року по справі №500/5724/16-ц, від 13 листопада 2019 року по справі №201/913/16-ц, від 12 лютого 2020 року по справі №295/16796/15-ц, від 23 жовтня 2021 року по справі №363/554/18, від 26 листопада 2021 року по справі №127/937/17, від 10 травня 2022 року по справі №369/3013/20.
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Тобто право на компенсацію за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача (роботодавця) не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Дія норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені (постанови Верховного Суду від 03 липня 2018 року в справі №521/940/17, від 18 липня 2023 року в справі №200/10663/21, від 25 лютого2026 року у справі №755/15005/23).
Крім того, як вбачається зі змісту, характеру, мети та призначення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вони не можуть нараховуватись та стягуватись одночасно за один і той самий період часу на невиплачену заробітну плату. Відтак, до моменту звільнення позивача на розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати підлягає нарахуванню відповідна компенсація, а після звільнення позивача у зв`язку і не проведенням із ним повного розрахунку підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Такий правовий висновок суду узгоджується із висновками, яких дійшов Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року по справі №760/18090/20, від 24 квітня 2023 року по справі №205/8443/19.
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з огляду на підтвердження наявності у відповідача заборгованості перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з травня по липень 2025 року позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є правомірними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частковому – в розмірі 88 гривень, що є меншою від заявленої позивачем до стягнення сумою.
Частковість задоволення вищевказаної позовної вимоги про стягнення компенсації зумовлена тим, що розрахунок позивача не відповідає наведеним вище нормам законодавства та правовим висновкам суду щодо здійснення розрахунку такої компенсації, а тому суд вважає за необхідне навести власний розрахунок, який має наступний вигляд: компенсація за невиплачений дохід може бути визначена лише на дохід за травень 2025 року: 11000,22 гривень (заробітна плата за травень 2025 року після утримання податків і обов`язкових платежів: ПДФО 18%, військовий збір 5%) х (100,8 (сукупний індекс інфляції/споживчих цін за червень 2025 року; індекси за травень та липень 2025 року не враховуються, оскільки травень - це місяць, за який виплачується дохід, а липень – місяць, у якому мав бути виплачений дохід при звільненні) – 100) / 100 = 88 гривень. Компенсація, передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивачу за невиплачений йому дохід за червень та липень 2025 року визначенню не підлягає, оскільки, як зазначалось вище, індекси споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, та у місці, у якому виплачується/мала бути виплачена компенсація, до розрахунку не включаються. Більш того, за змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці», п.2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказ Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація входить до структури заробітної плати, а відтак не може нараховуватись за період, коли працівник (позивач) вже не перебував у трудових правовідносинах із роботодавцем (відповідачем). За період з дати звільнення за порушення строків виплати нарахованої заробітної плати позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до ст.117 КЗпП України, однак таких вимог позивачем не заявлялось.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі, кількість та характер заявлених позовних вимог, а також результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 1194,96 гривень.
Окрім того, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання даного рішення в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в розмірі місячного платежу.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 124 Конституції України, ст.ст.2, 47, 94, 115, 116, 117, 221, 231, 232, 233, 238 КЗпП України, ст.ст.1, 15, 21, 24, 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.1-4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», п.п.1-5 Порядку проведення компенсації, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовну заяву  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ахбікокейбізюагру» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати – задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ахбікокейбізюагру» (ЄДРПОУ 43631394; адреса місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, 18/14) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за травень, червень та липень 2025 року в загальному розмірі 26001,06 гривень, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 88 гривень, а всього 26089,06 гривень.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ахбікокейбізюагру» (ЄДРПОУ 43631394; адреса місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, 18/14) на користь держави судовий збір в розмірі 1194,96 гривень.
Рішення суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ахбікокейбізюагру» на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко