П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року
м. Київ
справа № 910/10837/25
провадження № 12-13гс26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Погрібного С. О.,
судді-доповідача Банаська О. О.,
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Губської О. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., 
за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.,
представників:
позивача (Товариства з обмеженою відповідальністю «Три О») Гунчака А. В.
відповідача 1 (Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України») Шагірманова Д. О.
відповідача 2 (Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України») Олійник А. О.
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2025 року
у складі колегії суддів Барсук М. А. (головуючої), Пономаренка Є. Ю., Руденко М. А.
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Три О»
до
1) Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», 
2) Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»
про визнання недійсним договору
УСТАНОВИЛА:
Вступ
1. У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Три О» (далі - ТОВ «Три О») звернулося до господарського суду з позовом до банківських установ про визнання недійсним консорціумного кредитного договору, стверджуючи, що цей договір не відповідає приписам статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
2. Суд першої інстанції відкрив провадження у справі та у підготовчому засіданні постановив ухвалу про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), виснувавши, що подання ТОВ «Три О» численних процесуальних заяв в різних справах, що за своїм змістом суперечать одна одній, є свідченням зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що суперечить принципам добросовісності та правової визначеності.
3. Апеляційний господарський суд ухвалу про залишення позову Товариства без розгляду скасував та повернув справу для продовження розгляду до місцевого господарського суду, виснувавши, зокрема, що визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами в розумінні пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України із залишенням позовної заяви без розгляду на стадії підготовчого провадження, а не розгляду справи по суті, є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципів рівності і змагальності сторін.
4. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача та передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання відступу від правових висновків касаційних судів інших юрисдикцій щодо застосування аналогічних пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України процесуальних приписів пункту 3 частини другої статті 44 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та пункту 3 частини другої статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), за змістом яких повернення / залишення без розгляду позовної заяви з огляду на його завідому безпідставність або штучний характер спору на стадіях відкриття провадження у справі чи у підготовчому засіданніє передчасними, оскільки такі висновки потребують встановлення певних фактичних обставин справи та дослідження доказів, що згідно з приписами процесуального законодавства може бути здійснено лише на стадії розгляду справи по суті.
5. Велика Палата Верховного Суду прийняла справу до розгляду та з урахуванням змісту спірних правовідносин, доводів та вимог касаційної скарги, заперечень учасників справи у касаційному провадженні мала вирішити питання щодо можливості залишення на стадії підготовчого провадження позовної заяви без розгляду судом з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України, який кореспондується із пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України.
6. За результатами касаційного перегляду справи Велика Палата Верховного Суду виснувала про можливість застосування такого заходу для запобігання зловживанню процесуальними правами, як залишення без розгляду позовної заяви, з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України, пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України на стадії підготовчого провадження у справі, якщо саме на цій стадії судом встановлено ознаки недобросовісного використання процесуальних прав.
7. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі ухвали місцевого господарського суду про залишення позову Товариства без розгляду.
1. Короткий зміст і підстави заявлених позовних вимог
1.1. 29 серпня 2025 року ТОВ «Три О» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк» (далі - АТ «Ощадбанк», відповідач 1) та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк», відповідач 2) про визнання недійсним договору.
1.2. На обґрунтування цієї вимоги позивач в уточненій позовній заяві зазначив, що оспорюваний консорціумний кредитний договір від 09 червня 2006 року 
№ 129/31/1-1 суперечить приписам статті 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсним відповідно до статті 215 ЦК України у зв`язку із:
- зміною його умов в односторонньому порядку, що суперечить положенням статті 651 ЦК України;
- повним його виконанням внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, що вказує на втрату правових підстав дійсності правочину. 
2. Рух справи в суді першої інстанції та короткий зміст процесуальних заяв відповідачів
2.1. Господарський суд міста Києва ухвалою від 01 вересня 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, вирішив розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 22 вересня 2025 року.
Позиція АТ «Ощадбанк»
2.2. 09 вересня 2025 року від АТ «Ощадбанк» надійшла заява про залишення позову без розгляду, мотивована зловживанням позивачем своїми процесуальними правами.
2.3. У поданій заяві АТ «Ощадбанк» зазначило про те, що пред`явлений ТОВ «Три О» позов є завідомо необґрунтованим та має очевидно штучний характер з огляду на такі обставини.
2.4. По-перше, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває процедура превентивної реструктуризації заборгованості ТОВ «Три О» за консорціумним кредитним договором перед AT «Ощадбанк» та AT «Укрексімбанк», яка була ініційована позивачем 03 березня 2025 року, в межах якої: 
- 28 липня 2025 року ТОВ «Три О» звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про закриття процедури превентивної реструктуризації у справі № 910/2221/25 у зв`язку зі зверненням стягнення банками на іпотечне майно в позасудовому порядку, яке є єдиним джерелом доходу боржника; 
- 01 вересня 2025 року, ТОВ «Три О» подало до Господарського суду міста Києва заяву про залишення без розгляду заяви про закриття процедури превентивної реструктуризації в цій справі;
- 02 вересня 2025 року (через 4 дні після подання позову в цій справі) ТОВ «Три О» звернулося до суду із заявою про крос-класове затвердження плану превентивної реструктуризації, прямо допустивши процесуальну суперечливу поведінку і зловживання процесуальними правами; 
- заява про крос-класове затвердження плану реструктуризації була подана ТОВ «Три О» з істотним порушенням процесуального законодавства, зокрема положень статей 33^21, 33^23 Кодексу України з питань банкрутства (далі - КУзПБ), тобто за недотриманням умов та підстав, за яких дозволяється її подання, а також без приєднання документів, які вимагаються процесуальним законом;
- наведені вище дії ТОВ «Три О» мають на меті протиправне штучне продовження дії заходів захисту боржника у вигляді заборони ініціювання провадження у справі про банкрутство, які передбачені частиною третьою статті 33^11 КУзПБ. У процедурі превентивної реструктуризації ТОВ «Три О» не тільки не стверджує про повне виконання грошового зобов`язання за консорціумним кредитним договором та його недійсність, а й прямо визнає його чинність, підтверджує намір виконання та просить суд змінити умови погашення заборгованості (реструктуризувати борг);
- отже, позиція ТОВ «Три О», викладена у заяві, суперечить твердженням і підставам, наведеним позивачем у позові в цій справі, що прямо підтверджує його очевидно штучний характер, а також штучність спору, за вирішенням якого ТОВ «Три О» звернулося до суду.
2.5. По-друге, у цій справі (№ 910/10837/25) за змістом позову основною підставою для визнання консорціумного кредитного договору недійсним є те, що AT «Ощадбанк» та AT «Укрексімбанк» звернули стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку шляхом набуття на нього права власності, а відтак нібито всі подальші вимоги є недійсними. 
2.6. Також про недійсність нібито свідчить одностороння відмова банків від плану фінансової реструктуризації від 26 серпня 2020 року. 
2.7. Водночас відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
2.8. Таким чином, звернення стягнення на іпотечне майно в жодному разі не можуть впливати на дійсність консорціумного кредитного договору, оскільки не стосуються його укладення та не збігаються з моментом вчинення такого правочину. 
2.9. Наведена необґрунтованість позовних вимог ТОВ «Три О» є очевидною та такою, що не потребує з`ясування обставин справи, що також підтверджує зловживання позивачем своїми процесуальними правами в цій справі.
2.10. По-третє, 26 серпня 2025 року (за 3 дні до подання позову в цій справі) ТОВ «Три О» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про визнання зобов`язань позивача за консорціумним кредитним договором (справа № 910/10679/25) припиненими. 
2.11. У межах такого позову ТОВ «Три О» із посиланням на тотожні обставини щодо звернення стягнення банками на іпотечне майно стверджує про нібито припинення всіх своїх зобов`язань за консорціумним кредитним договором. 
2.12. При цьому у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Тобто задоволення вимог у справі № 910/10837/25 призведе до фактично протилежних правових наслідків, аніж задоволення позову в цій справі, а правова позиція позивача за цими двома позовними заявами кардинально відрізняється.
2.13. З огляду на зазначене відповідач 1 стверджував, що сам факт подання ТОВ «Три О» протягом 6 календарних днів декількох заяв, а саме: 
- позовної заяви про недійсність консорціумного кредитного договору із твердженнями щодо його невідповідності вимогам законодавства;
- позовної заяви про визнання зобов`язання припиненим за консорціумним кредитним договором із твердженнями про його належне виконання з боку ТОВ «Три О»;
- заяви про крос-класове затвердження плану реструктуризації із твердженнями про визнання наявності заборгованості за консорціумним кредитним договором та підстав для її реструктуризації з метою надання можливості ТОВ «Три О» погасити її в повному обсязі, -
прямо підтверджує штучний характер заявлених вимог та очевидну завідому необґрунтованість таких процесуальних заяв.
Позиція AT «Укрексімбанк»
2.14. Також 10 вересня 2025 року від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив у зв`язку з його необґрунтованістю та заявив клопотання про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки вважає, що наведене позивачем обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору фактично є свідченням визнання позивачем наявності зобов`язань перед відповідачами, а дії позивача з подання до суду заяви про кросс-класове затвердження плану у процедурі превентивної реструктуризації підтверджують припинення існування спору щодо дійсності кредитного договору. 
2.15. Отже, AT «Укрексімбанк» стверджувало, що поведінка позивача під час процедури превентивної реструктуризації свідчить про визнання в повній мірі кредиторських вимог відповідачів, які залишилися після звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, що свідчить про відсутність спору у цій справі щодо недійсності кредитного договору.
3. Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
3.1. Господарський суд міста Києва ухвалою від 22 вересня 2025 року відмовив у задоволенні клопотання AT «Укрексімбанк» про закриття провадження через відсутність предмета спору , клопотання АТ «Ощадбанк» про залишення позову без розгляду задовольнив та залишив позов ТОВ «Три О» без розгляду.
3.2. Задовольняючи клопотання відповідача 1 про залишення позову без розгляду через зловживання позивачем процесуальними правами, суд констатував таке:
- 25 лютого 2025 року ТОВ «Три О» звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про відкриття процедури превентивної реструктуризації зобов`язань перед АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк», які виникли на підставі кредитного договору, в порядку книги ІІІ КУзПБ, за якою суд ухвалою від 03 березня 2025 року відкрив процедуру превентивної реструктуризації (справа № 910/2221/25);
- 13 червня 2025 року ТОВ «Три О» у справі № 910/2221/25 звернулося до Господарського суду міста Києва з клопотанням про долучення до матеріалів справи оновленого плану превентивної реструктуризації, до якого включено вимоги відповідачів 1 та 2 до позивача, які виникли на підставі кредитного договору та з урахуванням факту відкликання банками кредиту;
- 28 серпня 2025 року ТОВ «Три О» звернулося Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання зобов`язань за консорціумним кредитним договором від 09 червня 2006 року № 129/31/1-2 припиненими (провадження за цією заявою на дату подання цієї заяви ще не відкрито);
- 29 серпня 2025 року ТОВ «Три О» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою у цій справі, в якій просить визнати недійсним консорціумний кредитний договір від 09 червня 2006 року № 129/31/1-2 у зв`язку з тим, що банки в односторонній спосіб змінили його умови, що, на думку позивача, суперечить вимогам ЦК України, а зобов`язання позивача за цим кредитним договором є припиненими у зв`язку з завершенням процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено вимоги банків;
- 02 вересня 2025 року ТОВ «Три О» в межах справи № 910/2221/25 про превентивну реструктуризацію подало заяву про затвердження плану превентивної реструктуризації в порядку статті 33^23 КУзПБ із доданим планом, в якому позивач визнав повною мірою свої зобов`язання перед банками за консорціумним кредитним договором від 09 червня 2006 року № 129/31/1-2, який у цій справі намагається визнати недійсним;
- 03 вересня 2025 року ТОВ «Три О» в межах справи № 910/10862/25 (за заявою АТ «Ощадбанк» про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Три О») подало заяву із запереченнями проти прийняття заяви кредитора судом, у якій зазначило, що ТОВ «Три О» звертає увагу суду, що грошові вимоги АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк», які виникли на підставі консорціумного кредитного договору від 09 червня 2006 року № 129/31/1-1, включені до плану превентивної реструктуризації ТОВ «Три О».
3.3. Пославшись на зазначені обставини, суд першої інстанції зазначив, що подання численних процесуальних заяв в різних справах, що за своїм змістом суперечать одна одній, є свідченням штучності позову у цій справі та явного зловживання позивачем своїми правами, що суперечить принципам добросовісності та правової визначеності.
3.4. Ураховуючи наведене, місцевий господарський суд виснував, що подання ТОВ «Три О» позовної заяви у цій справі є зловживанням процесуальними правами, передбаченим пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України.
4. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
4.1. Постановою від 28 жовтня 2025 року Північний апеляційний господарський суд ухвалу суду першої інстанції від 22 вересня 2025 року скасував, справу № 910/10837/25 направив для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.
4.2. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована посиланням на висновки Верховного Суду, зокрема тим, що суд першої інстанції на стадії підготовчого провадження без дослідження всіх обставин справи в їх сукупності позбавлений можливості достеменно встановити всі обставини, що могли б свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності позову, а тому визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами в розумінні пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України та залишення із цих підстав позовної заяви без розгляду на стадії підготовчого провадження є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципів рівності і змагальності сторін. 
5. Короткий зміст вимог та обґрунтування касаційної скарги
5.1. АТ «Ощадбанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2025 року, в якій просило її скасувати та залишити в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 22 вересня 2025 року.
5.2. У касаційній скарзі відповідач 1 стверджував про неправильне тлумачення апеляційним судом приписів статей 13, 43 ГПК України щодо правових наслідків зловживання процесуальними правами та помилковість висновків про невстановлення судом першої інстанції самого факту такого зловживання позивачем з огляду на таке:
1) подання позову про недійсність консорціумного кредитного договору від 09 червня 2006 року № 129/31/1-1 (за умови фактичного визнання його дійсності позивачем у заявах в межах інших господарських справ) не відповідає завданням господарського судочинства та шкодить законним інтересам відповідачів, адже перешкоджатиме стягненню ними заборгованості за цим кредитним договором;
2) намір позивача при поданні позову у цій справі зводиться до спроб протиправного перешкоджання ініціюванню відповідачами провадження у справі про банкрутство ТОВ «Три О», адже він поданий у період завершення строку дії мораторію на відкриття провадження у справі про банкрутство як основного заходу захисту боржника у процедурі превентивної реструктуризації у справі № 910/2221/25, яка не була успішною (заходи захисту діяли протягом 6 місяців із дня відкриття процедури превентивної реструктуризації, тобто до 03 вересня 2025 року);
3) позов має завідомо штучний характер, адже зазначені позивачем підстави для визнання недійсним консорціумного кредитного договору від 09 червня 2006 року № 129/31/1-1, зокрема звернення стягнення на іпотечне майно для погашення заборгованості за цим договором, жодним чином не можуть вплинути на його дійсність, оскільки за усталеною судовою практикою обставини, якими обґрунтовується недійсність правочину, мали б існувати на момент його вчинення (укладення);
4) позивач реалізував право на позов (про визнання недійсним договору) не з метою, для досягнення якої це право надано, адже раніше у процесуальних заявах, поданих судам у процедурі превентивної реструктуризації (справа № 910/2221/21) та у справі № 910/10679/25 за позовом про визнання зобов`язань за консорціумним кредитним договором від 09 червня 2006 року № 129/31/1-1 припиненими у зв`язку з позасудовим зверненням стягнення відповідачами на іпотечне майно, ТОВ «Три О» фактично визнало дійсність цього кредитного договору;
5) суд уповноважений та має можливість встановити завідомо безпідставний або штучний характер позову на стадії підготовчого провадження, адже відповідно до частини першої статті 177 ГПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, з`ясування заперечень проти позовних вимог, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті;
6) само по собі зазначення у позовній заяві предмета та підстав вимог не підтверджує невчинення позивачем дій щодо зловживання відповідними процесуальними правами, коли очевидна недобросовісна мета подання такого позову та шкода, яка може бути завдана інтересам інших осіб, а також якщо зазначені у позовній заяві підстави очевидно для позивача не можуть призвести до визнання недійсним оспорюваного договору.
5.3. В інших заявах, поданих під час касаційного провадження, АТ «Ощадбанк» підтримало вимоги і доводи касаційної скарги, заперечило доводи позивача, а також наголосило на правильності правової оцінки та висновків суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позову ТОВ «Три О» без розгляду, оскільки позивач не намагався захистити свої нібито порушені права та інтереси, а використав цей процесуальний інструмент на шкоду праву відповідачів ініціювати законні судові процедури для стягнення боргу, зокрема про банкрутство позивача.
6. Позиція інших учасників справи
(ТОВ «Три О»)
6.1. У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечив її вимоги та обґрунтування, послався на правильність висновків апеляційного суду у оскаржуваній постанові, а також стверджував, що судом першої інстанції не були належним чином з`ясовані обставини, що підтверджують наявність спору між сторонами та підставність позовних вимог, з огляду на таке:
- дії та заяви ТОВ «Три О» у справі № 910/2221/25 не були суперечливими або непослідовними, а навпаки - мають логічне пояснення і правове обґрунтування, оскільки зумовлені тим, що АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк» реалізували позасудову процедуру звернення стягнення на предмети іпотеки - забезпечення за консорціумним кредитним договором від 09 червня 2006 року № 129/31/1-1;
- позовні вимоги ТОВ «Три О» у справі № 910/10679/25 відрізняються від позовних вимог у справі, яка наразі переглядається касаційним судом, що не виключає можливості їх одночасного розгляду і задоволення обох позовів, оскільки визнання припиненими зобов`язань за умовами консорціумного кредитного договору від 09 червня 2006 року № 129/31/1-2 не виключає можливості визнання його недійсним в судовому порядку у справі № 910/10837/25 та навпаки;
- у справі, що наразі переглядається касаційним судом, ТОВ «Три О» правомірно скористалося своїм правом на судовий захист та обґрунтовувало свої позовні вимоги не виключно зверненням стягнення на іпотечне майно, але й іншими обставинами, що вказує на безпідставність доводів АТ «Ощадбанк» стосовно того, що такі факти не можуть впливати на дійсність консорціумного кредитного договору, оскільки не стосуються його укладення та не збігаються з моментом вчинення оспорюваного правочину;
- судом апеляційної інстанції сформульовані правильні висновки про те, що подання позивачем позову у цій та в інших справах, подання різного роду заяв (клопотань) є реалізацією останнім передбаченого статтею 4 ГПК України права на звернення до господарського суду та вибором правової стратегії позивачем;
- саме по собі звернення з такими позовами / клопотаннями не заборонено законодавством, а тому, за недоведеності обставин, зазначених у частині другій статті 43 ГПК України, не може свідчити про зловживання процесуальними правами позивачем;
- у діях позивача відсутні ознаки зловживання процесуальними правами, оскільки дії та поведінка ТОВ «Три О» є логічними, обґрунтованими і процесуально правильними та спрямовані на захист прав, порушених АТ «Ощадбанк»;
- постановляючи ухвалу про повернення позову без розгляду, суд першої інстанції не досліджував та не встановлював обставин «штучності спору», обґрунтувавши своє рішення лише твердженням про «штучність позову», хоча така категорія / підстава не передбачена статтею 43 ГПК України як підстава для застосування наслідків зловживання процесуальними правами.
(АТ «Укрексімбанк»)
6.2. У письмових поясненнях відповідач 2 підтримав вимоги і доводи касаційної скарги АТ «Ощадбанк» та стверджував, що, постановляючи оскаржувану постанову, Північний апеляційний господарський суд врахував нерелевантні правові висновки Верховного Суду, а суд першої інстанції правильно та обґрунтовано залишив позов ТОВ «Три О» без розгляду.
7. Рух касаційної скарги
7.1. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 02 грудня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк», розгляд касаційної скарги призначив у відкритому судовому засіданні на 17 грудня 2025 року та ухвалою 28 січня 2026 року передав справу № 910/10837/25 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
7.2. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду ухвалою від 06 березня 2026 року повернув цю справу відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
7.3. 27 березня 2026 року від АТ «Ощадбанк» надійшло клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
7.4. 01 квітня 2026 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання АТ «Ощадбанк» та передав справу № 910/10837/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначивши, що колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, щодо застосування пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України, який кореспондується із пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України.
8. Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
8.1. Обґрунтовуючи необхідність передачі справи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що перед Верховним Судом постало питання щодо обґрунтованості постанови апеляційного суду, якою було скасовано ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду, постановлену на стадії підготовчого провадження (у підготовчому засіданні), у зв`язку із зловживанням позивачем процесуальними правами (поданням позовів та численних процесуальних заяв у різних справах, що за своїм змістом суперечать одна одній).
8.2. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний господарський суд послався на висновок, викладений у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 18 листопада 2021 року у справі № 910/4650/21, від 14 червня 2022 року у справі № 910/10680/21 та від 23 липня 2024 року у справі № 910/15178/23, про те, що суд першої інстанції на стадії підготовчого провадження без дослідження всіх обставин справи в їх сукупності позбавлений можливості достеменно встановити всі обставини, що могли б свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності позову, а тому визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами в розумінні пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України та залишення із цих підстав позовної заяви без розгляду на стадії підготовчого провадження є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципів рівності й змагальності.
8.3. Під час касаційного перегляду цієї справи колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з`ясувала, що подібний висновок (щодо застосування аналогічних за змістом положень ЦПК України та КАС України) мітиться в судових рішеннях касаційних судів іншої юрисдикції, а саме постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 932/9466/21: «Зазначаючи на стадії відкриття провадження у справі про те, що позов є завідомо безпідставним, суди не досліджували жодних обставин справи, не перевіряли подані докази. Повертаючи позовну заяву на підставі положень статті 44 ЦПК України, без вирішення питання про відкриття провадження у справі та призначення її до судового розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, фактично самоусунувся від розгляду позовної заяви. Отже, висновки суду про завідомо безпідставність позову чи його штучність не повинні ґрунтуватися на припущеннях суду». А також у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 826/14653/17: «Суд вважає, що висновки апеляційного суду щодо штучного характеру цього спору є передчасними, оскільки такі висновки потребують встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів, що може бути здійснено лише на стадії розгляду справи по суті, а не у підготовчому засіданні. З`ясування питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, належить здійснювати на стадії розгляду справи по суті».
8.4. Однак колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне відступити від таких висновків, які, за її твердженням, не відповідають як змісту самої норми, так і завданням та основним засадам господарського (цивільного, адміністративного) судочинства.
8.5. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що висновок про те, що залишення позову без розгляду на стадії підготовчого провадження не допускається через те, що на цій стадії начебто неможливо достеменно встановити всі обставини, що можуть свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності позову, суперечить самому змісту статті 43 ГПК України (статті 44 ЦПК України та статті 45 КАС України), а саме положенням пункту 3 частини другої у взаємозв`язку із частиною третьою цієї статті.
8.6. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїй ухвалі про передачу також наголосив на положеннях статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) [рішення від 15 вересня 2009 року у справі «Міролюбов та інші проти Латвії» (Mirolubovs and others v. Latvia», заява № 798/05), ухвала у справі «Замбрано проти Франції» (Zambrano v. France), заява № 41994/21)], де зазначено, що суд може відхилити заяву як неприйнятну, якщо вона є явно необґрунтованою або якщо заявник зловживає правом на звернення, яка стала відповіддю на спроби подання великої кількості формальних чи ідентичних заяв без наміру досягти реального захисту. 
8.7. Отже, якщо для суду є очевидним те, що поданий позов спрямований не на реальний захист цивільного права та/або інтересу, а з іншою недобросовісною метою, суд не зобов`язаний переходити до стадії розгляду справ по суті для дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, неефективно витрачаючи при цьому відповідні ресурси, зокрема часові, оскільки це призведе до додаткового завантаження судової системи та, відповідно, до порушення завдань та принципів судочинства щонайменше по відношенню до тих добросовісних осіб, які очікують на судовий захист у інших справах.
8.8. Ураховуючи наведене, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду наполягав, що суд може як повернути позовну заяву ще до відкриття провадження у справі, так і залишити позов без розгляду після відкриття на стадії підготовчого провадження, що безпосередньо випливає зі змісту зазначених вище положень, а також відповідає завданням та основним засадам господарського (цивільного, адміністративного) судочинства. При цьому штучність чи безпідставність позову має бути настільки очевидною для суду, що немає потреби у дослідженні доказів, встановленні обставин справи тощо.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
9. Щодо меж розгляду цієї справи судом касаційної інстанції
9.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
9.2. За частинами другою, третьою статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
9.3. У частині четвертій статті 300 ГПК України визначено виключний перелік випадків, коли суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, а саме: якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
9.4. В оскаржуваній постанові апеляційний господарський суд скасував ухвалу суду першої інстанції, виснувавши про неможливість встановлення у підготовчому провадженні обставин, достатніх для визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами в розумінні пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України, із залишенням позовної заяви без розгляду саме за результатами підготовчого засідання, а не під час розгляду справи по суті, що є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципів рівності і змагальності сторін.
9.5. Водночас у касаційній скарзі АТ «Ощадбанк» стверджує про відсутність законодавчих обмежень та наявність більш ніж достатніх фактичних підстав для встановлення судом на стадії підготовчого провадження у цій справі обставин, що свідчать про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, і формальний підхід апеляційного господарського суду до оцінки цих обставин, ролі суду та позицій сторін.
9.6. Отже, предметом касаційного перегляду у цій справі є питання можливості визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами в розумінні пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України із залишенням позову без розгляду на стадії підготовчого провадження у справі.
10. Щодо суті та призначення інституту запобігання зловживанню процесуальними правами
10.1. Неприпустимість зловживання процесуальними правами відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України віднесено до основних засад (принципів) господарського судочинства. 
10.2. Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
10.3. У частині п`ятій статті 13 ГПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
10.4. Частина друга статті 42 ГПК України містить невичерпний перелік обов`язків учасників справи та передбачає, що вони зобов`язані виконувати також інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
10.5. Відповідно до частини першої статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
10.6. Аналогічні за змістом положення щодо засад реалізації учасниками судового процесу процесуальних прав містять ЦПК та КАС України.
10.7. Отже, процесуальним законом на осіб, які беруть участь у господарській / цивільній / адміністративній справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. 
10.8. Добросовісність необхідно розуміти як реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 601/485/23, від 03 грудня 2025 року у справі № 902/388/18).
10.9. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони правовідносин, зокрема процесуальних (див. постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц тощо).
10.10. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження, не сумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки -покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (подібні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19, від 22 січня 2025 року у справі № 757/22295/17-ц, постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 532/1550/23, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2025 року у справі № 914/2693/23(914/3477/23). 
10.11. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).
10.12. За змістом частини другої статті 43 ГПК України законодавець вважає зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства. У цій же нормі наведений перелік дій, що суперечать завданню господарського судочинства, які суд залежно від конкретних обставин може визнати зловживанням процесуальними правами. Аналогічна регламентація міститься у частині другій статті 44 ЦПК України та частині другій статті 43 КАС України.
10.13. Велика Палата Верховного Суду висновує, що тлумачення норм частини другої статті 43 ГПК України у сукупності із нормою частини першої статті 2 ГПК України дозволяє визначити зловживання процесуальними правами як процесуальні дії, які, хоча й відповідають визначеній законом процесуальній формі, але чиняться на шкоду справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенню судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляду інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, а отже, всупереч меті ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
10.14. Саме приписи статті 43 ГПК України, які кореспондують статті 44 ЦПК України та статті 45 КАС України, спрямовані на дієвий захист правосуддя від недобросовісного використання процесуальних механізмів, тож їх мета полягає не в обмеженні права на суд, а у забезпеченні того, щоб судова процедура використовувалася відповідно до її функціонального призначення - для вирішення реального юридичного спору та захисту порушених прав / інтересів осіб.
10.15 Тому у випадках, коли особа: свідомо ініціює фіктивний / штучний спір; використовує судовий процес для досягнення неправомірної мети; діє всупереч принципу добросовісності; фактично маніпулює механізмом судового захисту, реагування суду у формі залишення позову без розгляду саме по собі не суперечить праву на доступ до правосуддя, як його тлумачать національні суди з урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування Конвенції.
10.16. У контексті статті 6 Конвенції та статті 55 Конституції України право на доступ до суду не є абсолютним. ЄСПЛ послідовно виходить із того, що держава вправі встановлювати процесуальні правила та обмеження, спрямовані на забезпечення належного функціонування системи правосуддя, запобігання хаотичному судовому процесу та недобросовісному використанню права на звернення до суду.
10.17. Водночас будь-яке обмеження доступу до суду повинно: переслідувати легітимну мету; бути пропорційним; не порушувати саму сутність права на судовий захист, зокрема не створювати надмірних або свавільних процесуальних бар`єрів.
10.18. Зокрема, ЄСПЛ зауважував, що, незважаючи на те, що сторону в цивільному провадженні не можна звинувачувати у використанні засобів юридичного захисту, які передбачаються національним законодавством для захисту її інтересів, вона має розуміти, що такі дії обов`язково подовжать провадження у справі [див. «Маліска-Васовська проти Польщі» (Malicka-Wasowska v. Poland, № 41413/98)].
10.19. У справі «Купець проти Польші» (Kupiec v. Poland, № 67414/11) ЄСПЛ сформулював висновок про те, що позов, який подається до суду для розгляду, вважається справжнім та серйозним, якщо лише немає явних показників протилежного, що можуть стати підставою для висновку, що позов є безпідставним (frivolous) або сутяжницьким (vexatious), або йому з інших підстав бракує обґрунтованості. 
10.20. Щодо можливих ефективних правових механізмів протидії заявленню безпідставних позовів у цивільному судочинстві ЄСПЛ у справі «Танбай Тютен проти Туреччини» (Tanbay Tuten v. Turkey, № 38249/09) зробив висновок, що встановлення можливості накладення судових штрафів для того, щоб запобігти безпідставним зверненням до суду та забезпечити належне відправлення правосуддя, саме по собі не суперечить праву на доступ до суду.
10.21. Зазначена практика ЄСПЛ свідчить про те, що суд виокремлює випадки зловживання правом на позов та не відносить процесуальні засоби запобігання такій поведінці апріорі до обмеження права на доступ до суду.
10.22. Ураховуючи наведене вище, Велика Палата Верховного Суду акцентує, що в кожному конкретному випадку, вирішуючи питання відповідальності за зловживання процесуальними правами, суд має розмежувати добросовісне використання процесуальних прав і зловживанням ними. При цьому недобросовісність при реалізації свого права - оціночна категорія і суд повинен оцінювати правову ситуацію у справі в цілому, а не окремо ставлення сторін до спору і процедури судочинства.
11. Щодо розсуду суду у застосуванні заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами
11.1. В абзаці першому частини другої статті 43 ГПК України закріплено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства. 
11.2. Наведений у частині другій статті 43 ГПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним. Суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 601/485/23 щодо застосування статті 44 ЦПК України аналогічного змісту).
11.3. За змістом цієї норми застосування заходів запобігання зловживанню процесуальними правами з підстав, передбачених частиною другою статті 43 ГПК України, яка кореспондується із частиною другою статті 44 ЦПК України та частиною другою статті 45 КАС України, за своєю правовою природою не є безумовним обов`язком суду, а його процесуальним повноваженням за розсудом, реалізація якого обумовлюється встановленням факту недобросовісного використання процесуальних прав та необхідністю застосування дієвих заходів для забезпечення належного функціонування правосуддя відповідно до його мети.
11.4. Такий висновок слідує як із буквального змісту відповідних процесуальних норм, так і з природи самого інституту запобігання зловживанню процесуальними правами.
11.5. Передусім законодавець у частині другій статті 43 ГПК України застосував конструкцію «суд може визнати дії зловживанням процесуальними правами», а не імперативну формулу «суд зобов`язаний / суд повертає або залишає без розгляду», а отже, саме використання диспозитивної конструкції «суд може» свідчить про надання суду певного простору процесуального розсуду при оцінці поведінки учасників процесу.
11.6. Цим розсудом охоплюється встановлення факту недобросовісності та очевидних наслідків такої поведінки; оцінка характеру та ступеня зловживання процесуальними правами; визначення пропорційного процесуального реагування; вибір конкретного заходу процесуального впливу.
11.7. Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливість реалізації такого повноваження на розсуд суду не означає абсолютної свободи, адже судовий розсуд у цій сфері є юридично обмеженим і повинен реалізовуватися добросовісно; мотивовано; пропорційно; для досягнення мети судочинства та з дотриманням стандартів справедливого суду; із належним обґрунтуванням наявності саме зловживання процесуальними правами.
11.8. До того ж процесуальний закон не ставить можливість реагування суду на зловживання у залежність від подання відповідного клопотання учасником справи.
11.9. Сама природа інституту запобігання зловживанню процесуальними правами свідчить про те, що суд має право реагувати на такі дії з власної ініціативи (ex officio), адже такий підхід кореспондує завданням суду (господарської, цивільної, адміністративної юрисдикції) зокрема визначеним, у статтях 2, 13 ГПК України, а також у статтях 2, 12 ЦПК України та статті 2 КАС України.
11.10. У цьому аспекті слід ураховувати, що зловживання процесуальними правами порушує не лише приватні інтереси іншої сторони, але й загрожує належному порядку здійснення правосуддя, а відсутність у суду ефективних механізмів реагування на очевидне процесуальне зловживання могла б поставити під загрозу: принцип розумних строків судового розгляду; ефективність правосуддя; рівність учасників процесу; авторитет судової влади; право інших осіб на справедливий суд.
11.11. Саме тому суд не має бути пасивним спостерігачем недобросовісної процесуальної поведінки лише через відсутність відповідного клопотання учасника справи.
11.12. Водночас наявність клопотання учасника справи може мати процесуальне значення як спосіб ініціювання перед судом питання про наявність ознак зловживання та джерело нових відомостей / доказів щодо такого зловживання. 
11.13. Проте за змістом спеціальних норм статті 43 ГПК України та загальних приписів щодо повноважень суду на певному етапі судового провадження таке клопотання не є обов`язковою умовою для реагування суду на зловживання процесуальними правами, не має наперед визначального значення та не звільняє суд від обов`язку перевірити та встановити наявність достатніх підстав для застосування відповідних заходів.
11.14. Здійснюючи таку перевірку, суд повинен виходити з презумпції добросовісності учасника процесу, за змістом якої сумніви щодо наявності зловживання процесуальними правами повинні тлумачитися на користь реалізації права на доступ до суду.
11.15. Саме тому застосування заходів, передбачених частиною третьою статті 43 ГПК України, є правом суду, а не його обов`язком «за замовчуванням». 
11.16. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що реалізація такого повноваження не залежить від наявності відповідного клопотання учасника справи, оскільки суд має право реагувати на зловживання процесуальними правами з власної ініціативи. Водночас таке реагування повинно здійснюватися лише за умов належного встановлення очевидної недобросовісності процесуальної поведінки та з дотриманням принципів пропорційності, справедливості і доступу до правосуддя.
12. Щодо критеріїв застосування судом заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України
12.1. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України, який кореспондується із пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського (цивільного, адміністративного) судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
12.2. Законодавець, використовуючи поняття «завідомо безпідставний позов», «позов за відсутності предмета спору» та «спір, який мас очевидно штучний характер», фактично встановлює межі допустимої реалізації права на доступ до правосуддя та вводить процесуальні запобіжники проти використання суду не для захисту права, а для досягнення неправомірної або непритаманної судочинству мети.
12.3. Водночас ці поняття не маютьзаконодавчого визначення, а отже, мають оціночний характер, що обумовлює необхідність їх судового тлумачення та формування критеріїв правозастосування.
12.4. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що суд при застосуванні відповідних процесуальних наслідків зловживання процесуальними правами повинен встановити очевидність недобросовісної мети, явну непропорційність використання процесуальних механізмів та суперечність поведінки учасника завданню судочинства.
12.5. У цьому аспекті особливого значення набуває принцип добросовісності як фундаментальна засада процесуального права. 
12.6. Саме крізь призму добросовісності повинні оцінюватися межі реалізації права на позов, оскільки процесуальні права не можуть використовуватися всупереч їх соціальному призначенню - ефективному судовому захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів
12.7. Таку оцінку суд має здійснювати в межах власних процесуальних повноважень, доступних на тій стадії (етапі) судового провадження, на якій вирішується питання застосування наслідків зловживання процесуальними правами, зокрема з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України, який кореспондується із пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України.
13. Щодо залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України, на стадіях підготовчого провадження та розгляду справи по суті
13.1. Передусім слід виходити з того, що принцип добросовісності учасників судового процесу має універсальний характер та поширюється на всю процесуальну діяльність сторін, адже за змістом частини першої статті 43 ГПК України, яка кореспондується з частиною першою статті 44 ЦПК України та частиною першою статті 45 КАС України, законодавець не обмежує дію їх обов`язків добросовісно користуватися процесуальними правами окремою стадією (етапом) провадження, а тому й механізми реагування суду на зловживання процесуальним правом мають застосовуватися на будь-якому етапі, де таке зловживання можливе.
13.2. Велика Палата Верховного Суду вважає, що у контексті питання щодо стадії судового провадження, на якій можливе застосування наслідків зловживання процесуальними правами за статтею 43 ГПК України, необхідно розмежовувати:
- момент виникнення у суду повноваження реагувати на зловживання;
- процесуальну форму такого реагування;
- межі допустимого втручання у право на доступ до суду.
Підготовче провадження
13.3. Системний аналіз приписів статей 177-185 ГПК України (статей 189-200 ЦПК України, статей 173-183 КАС України) в частині завдань і обсягів повноважень суду забезпечувати правильний, своєчасний і безперешкодний розгляд справи по суті, права і обов`язки сторін щодо остаточного формування власної позиції у справі засвідчує, що саме підготовче провадження слід вважати найбільш типовою стадією для застосування заходів запобігання зловживанню процесуальними правами.
13.4. За змістом частини першої статті 177 ГПК України (статті 189 ЦПК України, статті 173 КАС України), завданнями підготовчого провадження є, зокрема, остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.
13.5. Для цього суд може вислухати учасників сторін щодо позовних вимог та заперечень проти них (пункт 3 частини другої статті 182 ГПК України, пункт 3 частини другої статті 197 ЦПК України, пункт 3 частини другої статті 180 КАС України). У підготовчому засіданні діє принцип змагальності сторін, хоча з деякими обмеженнями, пов`язаними з особливостями такого засідання (частина перша статті 183 ГПК України, частина перша статті 198 ЦПК України, частина перша статті 181 КАС України).
13.6. Отже, саме на цій стадії суд отримує можливість оцінити: реальність спору; наявність матеріально-правового інтересу; добросовісність процесуальної поведінки; взаємозв`язок між сторонами; штучність спору або фіктивність заявлених вимог.
13.7. Тому залишення позову без розгляду у зв`язку зі зловживанням процесуальними правами найбільшою мірою відповідає функціональному призначенню саме підготовчого провадження як фільтра для припинення недобросовісних процесуальних дій.
13.8. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду акцентує, що можливість саме такого завершення провадження у справі за результатами підготовчого засідання (постановлення судом ухвали про залишення позовної заяви без розгляду) передбачена частиною другою статті 185 ГПК України (частиною другою статті 200 ЦПК України, частиною другою статті 183 КАС України) і жодна норма процесуального закону не забороняє здійснити це з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України, який кореспондується із пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України.
13.9. До того ж на стадії підготовчого провадження не відбувається повного розгляду спору по суті, тому застосування заходів запобігання зловживанню процесуальними правами згідно з пунктом 3 частини другої, частиною третьою статті 43 ГПК України, який кореспондується із пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України, не підміняє вирішення матеріально-правового конфлікту та не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду за наявності підстав, а також найбільш виправдане в аспекті дотримання процесуальної економії судом та запобігання порушенню прав / інтересів учасників справи - за безпідставного позову, відсутності предмета спору та у разі штучності самого спору.
13.10. Водночас судам слід ураховувати, що залишення позову без розгляду на стадії підготовчого провадження є допустимим лише тоді, коли ознаки зловживання мають очевидний, безсумнівний та процесуально встановлений характер.
13.11. При цьому порушення принципів рівності та змагальності сторін на цій стадії провадження можливе скоріше не у зв`язку із застосуванням певного заходу запобігання зловживанню процесуальними правами, а через недотримання належної процедури його застосування та мотивування рішення. Таке порушення може мати місце, якщо позивачу не було надано можливості висловити свою позицію; суд не дослідив аргументи сторін; висновок про зловживання ґрунтувався на припущеннях; суд фактично став на бік однієї сторони без належного процесуального балансу; рішення не містить достатнього мотивування.
13.12. Отже, ключовою гарантією відповідності такого процесуального механізму попередження / припинення зловживання процесуальними правами принципам справедливого судочинства є не формальна можливість його застосування, а якість судового контролю за дотриманням критеріїв добросовісності, пропорційності та процесуальної рівноваги при застосуванні відповідного заходу запобігання зловживанню процесуальними правами.
13.13. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає, що сам факт залишення позовної заяви без розгляду на стадії підготовчого провадження у зв`язку зі зловживанням процесуальними правами з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України, який кореспондується із пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України, не може апріорі вважатися порушенням права на доступ до правосуддя чи принципів рівності та змагальності сторін. 
13.14. Однак таке втручання у здійснення позивачем своїх процесуальних прав є допустимим лише за наявності очевидних, належно встановлених та достатньо мотивованих ознак недобросовісного використання права на судовий захист. У протилежному випадку існує ризик трансформації інституту запобігання процесуальним зловживанням у механізм необґрунтованого обмеження доступу особи до суду, а саме на розгляд справи по суті його вимог.
Розгляд справи по суті
13.15. Безумовно, процесуальний закон не містить заборони на застосування заходів запобігання зловживанню процесуальними правами також на стадії розгляду справи по суті, зокрема з передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України підстав.
13.16. Саме на цій стадії (етапі) повно і всебічно з`ясовуються обставини справи та досліджуються докази (статті 209, 210 ГПК України, статті 228, 229 ЦПК України, статті 210, 211 КАС України). 
13.17. Отже, саме під час розгляду справи по суті можуть бути виявлені обставини, які свідчать про: фіктивність спору; узгодженість дій сторін; відсутність реального конфлікту; маніпулятивний характер процесу; використання суду для досягнення сторонньої мети.
13.18. Іноді лише після дослідження доказів або пояснень сторін стає очевидним, що спір має штучний характер або позов був поданий не для захисту права. Тому можливість реагування суду повинна зберігатися і на стадії розгляду справи по суті. 
13.19. Водночас чим пізніше застосовується такий механізм, тим більш обґрунтованим і переконливим має бути висновок суду про наявність саме зловживання процесуальними правами і необхідність його припинення шляхом залишення позовної заяви без розгляду.
Підсумок
13.20. Зазначене у сукупності засвідчує, що заходи для запобігання зловживанню процесуальними правами з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України, який кореспондується із пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України можуть застосовуватись судом на стадії підготовчого провадження у справі, так само як і під час розгляду справи по суті, якщо на відповідній стадії провадження судом встановлено ознаки недобросовісного використання процесуальних прав. 
13.21. Водночас наведене у сукупності дає підстави для висновку, що підготовче провадження - це оптимальний етап для встановлення судом фактів подання завідомо безпідставного, штучного або безпредметного позову / спору та, як наслідок, постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду, як це передбачено у пункті 1 частини другої статті 185 ГПК України (у пункті 1 частини другої статті 200 ЦПК України, у пункті 1 частини другої статті 183 КАС України) за результатами підготовчого засідання у справі.
13.22. Такий підхід відповідає завданням судочинства; принципам добросовісності, процесуальної економії та необхідності ефективного захисту від маніпулятивного використання судової процедури не для досягнення її визначеної законом мети.
14. Щодо суті вимог і доводів касаційної скарги
14.1. Предметом касаційного оскарження є постанова Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2025 року, якою було скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 22 вересня 2025 року про залишення позову ТОВ «Три О» без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України. 
14.2. Основними мотивами скасування ухвали апеляційний господарський суд визнав невстановлення судом першої інстанції таких обставин, які б свідчили про зловживання процесуальними правами позивачем, та неможливість з`ясування таких обставин у підготовчому провадженні судом.
14.3. У касаційній скарзі відповідач 1 стверджував, зокрема, про обґрунтованість висновків місцевого господарського суду про зловживання позивачем процесуальними правами та можливість залишення без розгляду позову із цих підстав на стадії підготовчого провадження у справі.
14.4. Велика Палата Верховного Суду в цілому погоджується з доводами касанта з огляду на таке.
14.5. Господарський суд міста Києва в ухвалі від 22 вересня 2025 року про залишення позову ТОВ «Три О» без розгляду через зловживання позивачем процесуальними правами встановив фактичні обставини, які засвідчують, що:
- ТОВ «Три О» у справі № 910/2221/25, відкритою за заявою про відкриття процедури превентивної реструктуризації, неодноразово подавало до суду заяви та інші документи, у яких фактично підтверджувало дійсність консорціумного кредитного договору від 09 червня 2006 року № 129/31/1-2, адже визнавало наявність заборгованості за ним та факт позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено вимоги банків за консорціумним кредитним договором, який у цій справі намагається визнати недійсним;
- майже одночасно (28 та 29 серпня 2025 року) ТОВ «Три О» подало до господарського суду два суперечливі, за позицією позивача, позови про визнання зобов`язань за консорціумним кредитним договором від 09 червня 2006 року № 129/31/1-2 припиненими у зв`язку з виконанням шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку майно та про визнання недійсним того самого кредитного договору, про виконання якого стверджувалося у позові, поданому на день раніше;
- місцевий господарський суд не встановив, що ТОВ «Три О» будь-яким чином заперечувало консорціумний кредитний договір від 09 червня 2006 року № 129/31/1-2 до моменту звернення (29 серпня 2025 року) із позовом про визнання його недійсним, що збігся із періодом завершення передбаченого законом шестимісячного строку процедури превентивної реструктуризації майна ТОВ «Три О», з відкриттям якої ухвалою Господарського суду міста Києва від 03 березня 2025 року у справі № 910/2221/25 застосовані основні заходи захисту боржника, зокрема заборони відкриття провадження у справі про банкрутство та відчуження і розпорядження майном боржника.
14.6. Із установлених судом першої інстанції обставин справи очевидно, що позивач подавав ряд процесуальних заяв в інших справах, які за своїми змістом протирічили суті намагань у кожній із них.
14.7. Так, в одному випадку ТОВ «Три О» вважало борг припиненим, в другому - його визнає, в третьому - хоче визнати підстави цього боргу недійсними, у четвертому - хоче завершити превентивну реструктуризацію, у п`ятому - навпаки - її продовжити.
14.8. Перевіряючи правові висновки судів попередніх інстанцій щодо цих обставин, Велика Палата Верховного Суду ураховує, що тлумачення і застосування критерію «позов у спорі, який має очевидно штучний характер» слід здійснювати із урахуванням конструкції удаваного (хоча б для одної із сторін) судового процесу. 
14.9. Таке відбувається, коли стороною (сторонами) формально створюється спір, який зовні відповідає ознакам юридичного конфлікту, але в дійсності не має реального змагального характеру та використовується для досягнення сторонньої мети.
14.10. Позов у штучному спорі характеризується, зокрема, відсутністю реального конфлікту інтересів між сторонами; узгодженістю процесуальної поведінки учасників; використанням суду як інструменту легалізації певного результату; наявністю прихованої неправомірної мети.
14.11. Іншими словами, при поданні позову у спорі, який має очевидно штучний характер, сторони зовнішньо умисно формують хибну картину спору для відкриття провадження у справі чи отримання певного судового рішення задля досягнення прихованих цілей, як правило на шкоду інтересам третіх осіб.
14.12. Таке може відбуватися перед відкриттям справи про банкрутство (неплатоспроможності) з метою симуляції існування спору про право між ініціюючим кредитором і боржником як підстави для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство або формування боржником за допомогою судових рішень безспірної заборгованості «дружніх» кредиторів, які матимуть більшість голосів у комітеті кредиторів боржника.
14.13. До такої форми зловживання можуть бути віднесені також фіктивні позови для отримання «потрібного» судового рішення; створення спору для зміни підсудності; ініціювання процесу з метою блокування іншого судового процесу активів чи корпоративних процедур; використання судового рішення для ухилення від виконання зобов`язань перед третіми особами, а також моделювання спору між афілійованими особами для отримання преюдиційного ефекту.
14.14. Натомість завідомо безпідставним слід вважати позов, щодо якого позивач достеменно знає про відсутність порушеного права, відсутність юридичного інтересу або неможливість задоволення вимоги, однак використовує судовий процес для інших цілей, зокрема для затягування виконання зобов`язань, створення перешкод відповідачу у реалізації його прав (інтересів), формування штучного спору, блокування діяльності особи, маніпуляції автоматизованим розподілом справ тощо.
14.15. До того ж для кваліфікації позову як завідомо безпідставного важливим критерієм є саме недобросовісна процесуальна поведінка, яка проявляється у свідомому використанні судової процедури всупереч її функціональному призначенню, зокрема за таких ознак: 
- повторне подання тотожних позовів після неодноразового вирішення спору; 
- подання позову за очевидної відсутності суб`єктивного права чи охоронюваного інтересу;
- посилання на факти, які позивач достеменно знає як неправдиві; ініціювання спору виключно для перешкоджання виконанню судового рішення або діяльності іншої особи;
- штучне конструювання правової позиції без реального матеріально-правового підґрунтя.
14.16. Водночас, поняття «позов за відсутності предмета спору» має переважно об`єктивний характер і пов`язане з відсутністю самого об`єкта судового захисту.
14.17. За сформованими Верховним Судом висновками предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (див. постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 916/542/18, від 01 серпня 2019 року у справі № 916/1743/18).
14.18. У позові за відсутності предмета спору матеріально-правовий конфлікт або існував раніше, але був повністю врегульований (припинений) до моменту звернення до суду, або ж сам об`єкт цього спору ніколи не виникав у правовій чи фізичній реальності. Якщо у завідомо безпідставному позові має місце дефект самого матеріального права, то у позові за відсутності предмета спору - дефект об`єкта права.
14.19. Тому для кваліфікації позову як поданого за відсутності предмета спору, ключовим є не намір позивача, а відсутність об`єктивної потреби у судовому захисті або об`єктивна відсутність такого об`єкта правовідносин, зокрема у випадках, коли:
- зобов`язання вже виконано до моменту подання позову; 
- право позивача не порушується та не заперечується; між сторонами відсутня юридична конфліктність; 
- спірне правовідношення припинилося;
- заявлена вимога не породжує жодних юридичних наслідків.
14.20. Для розмежування визначених у пункті 3 частини другої статті 43 ГПК України форм зловживання правом на позов в процесуальному аспекті слід ураховувати, що, на відміну від «позову за відсутності предмета спору», «позов у спорі, який має очевидно штучний характер» формально може містити предмет спору, однак цей предмет є змодельованим або удаваним. 
14.21. Водночас, на відміну від «завідомо безпідставного позову», у «позові у спорі, який має очевидно штучний характер» акцент переноситься із необґрунтованості вимоги на фіктивність самого правового конфлікту між сторонами щодо визначеного у позові предмета спору, за наявності іншого прихованого спору, недобросовісних намірів чи неправомірної мети ініціювання такого судового провадження.
14.22. Керуючись зазначеним та ураховуючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що подання ТОВ «Три О» позовної заяви у цій справі є зловживанням процесуальними правами, передбаченим пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України.
14.23. Північний апеляційний господарський суд помилково наведеного вище не врахував, тому дійшов помилкових висновків у постанові від 28 жовтня 2025 року у справі № 910/10837/25, яка підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду позову у цій справі.
15. Щодо відступу від висновків Верховного Суду
15.1. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду стверджувала про необхідність відступу від висновків касаційних судів інших юрисдикцій в аспекті застосування подібних за змістом положень пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України, пункту 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пункту 3 частини другої статті 45 КАС України, зокрема від висновку у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 932/9466/21, за яким, повертаючи позовну заяву через завідомо безпідставний позов згідно зі статтею 44 ЦПК України, без вирішення питання про відкриття провадження у справі та призначення її до судового розгляду, суд фактично самоусувається від розгляду позовної заяви, а також висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 826/14653/17 про те, що висновки суду про штучний характер спору потребують встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів, що може бути здійснено лише на стадії розгляду справи по суті, а не у підготовчому засіданні.
15.2. Вирішуючи питання про наявність підстав для відступу від висновків Верховного Суду, Велика Палата Верховного Суду враховує, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
15.3. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду (Верховного Суду України) лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 02 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18, від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц).
15.4. Керуючись зазначеним та ураховуючи правові висновки, сформульовані у мотивувальній частині цієї постанови, з метою формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку пронаявність підстав для відступу від зазначеного вище висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (постанова від 10 вересня 2019 року у справі № 826/14653/17) щодо неможливості застосування заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України (аналогічного за змістом нормам статті 43 ГПК України та статті 44 ЦПК України) на стадії підготовчого провадження у справі.
15.5. Натомість Велика Палата Верховного Суду щодо застосування подібних за змістом положень пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України, пункту 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пункту 3 частини другої статті 45 КАС України висновує, що залишення без розгляду позову із зазначених у цих нормах підстав можливе на стадії підготовчого провадження у справі, якщо саме на цій стадії судом встановлено ознаки зловживання процесуальними правами.
15.6. Водночас Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку щодо застосування пункту 3 частини другої статті 44 ЦПК України, сформульованого Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 08 березня 2023 року у справі № 932/9466/21, з огляду на неподібність фактичних обставин застосування заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами, оскільки у справі № 932/9466/21 повернення позову відбулось на стадії відкриття провадження, тоді як у справі, що наразі переглядається в касаційному порядку, судами вирішувалося питання щодо можливості та наявності підстав для залишення позову без розгляду згідно з пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України на стадії підготовчого провадження. 
15.7. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що відступлення від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц та інші).
16. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
16.1. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
16.2. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 312 ГПК).
16.3. З огляду на наведене вище Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про задоволення касаційної скарги АТ «Ощадбанк», скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду та залишення в силі ухвали місцевого господарського суду про залишення позову без розгляду.
17. Щодо розподілу судових витрат
17.1. Відповідно до статті 315 ГПК України в постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.
17.2. Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
17.3. З огляду на задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції витрати АТ «Ощадбанк» на сплату судового збору за подання касаційної скарги підлягають покладенню на позивача.
18. Висновки щодо застосування норм права (пункт 3 частини другої статті 43 ГПК України, пункт 3 частини другої статті 44 ЦПК України, пункт 3 частини другої статті 45 КАС України)
18.1. Застосування заходів запобігання зловживанню процесуальними правами з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 43 ГПК України, який кореспондується з пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України та пунктом 3 частини другої статті 45 КАС України, можливе на стадії підготовчого провадження у справі, якщо саме на цій стадії судом встановлено ознаки недобросовісного використання процесуальних прав.
18.2. Застосування заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами, є правом суду, а не його безумовним обов`язком. Реалізація цього повноваження не залежить від наявності відповідного клопотання учасника справи, оскільки суд має право реагувати на зловживання процесуальними правами з власної ініціативи.
18.3. Водночас таке реагування повинно здійснюватися лише за умов належного встановлення очевидної недобросовісності процесуальної поведінки та з дотриманням принципів пропорційності, справедливості та права особи на доступ до суду.
Керуючись статтями 300, 308, 312, 314, 315, 317, 326 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити повністю.
2. Скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2025 року та залишити в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 22 вересня 2025 року у справі № 910/10837/25.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Три О» (01001, м. Київ, Спортивна площа, буд. 1-А; код ЄДРПОУ 23167814) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г; код ЄДРПОУ 00032129) 3 028 грн 00 коп. (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.) судового збору за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя | | | С. О. Погрібний
Суддя-доповідач | | | О. О. Банасько
Судді: | О. В. Білоконь | | Н. М. Мартинюк
| О. Л. Булейко | | К. М. Пільков
| О. А. Губська | | Н. С. Стефанів
| Л. Ю. Кишакевич | | Т. Г. Стрелець
| В. В. Король | | О. В. Ступак
| С. І. Кравченко | | М. Ю. Тітов
| М. В. Мазур | | І. В. Ткач
| О. В. Кривенда | | В. Ю. Уркевич