Справа №:755/19854/25
Провадження №: 2/755/8810/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді -  Хромової О.О.
при секретарі -  Бовкун М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В: 

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 760/9595/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позивач зазначав, що під час судового засідання 09 вересня 2025 року відповідач заперечувала проти задоволення його клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та при цьому назвала його «шахраєм». На думку позивача, такі висловлювання містять звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 КК України, при цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень відповідачем не надано.
Позивач посилався на те, що відсутність щодо нього обвинувальних вироків суду, фактів притягнення до кримінальної відповідальності, а також відомостей про судимість підтверджується долученими до матеріалів справи доказами. Вказував, що поширення відповідачем зазначеної інформації принизило його честь, гідність та ділову репутацію, спричинило моральні страждання та негативно вплинуло на його суспільне сприйняття.
У зв`язку із викладеним позивач просив визначити розмір моральної шкоди, завданої йому відповідачем, у сумі 100 000,00 грн, стягнути з ОСОБА_2 на його користь 100 000,00 грн моральної шкоди, а також понесені ним судові витрати, зокрема, витрати зі сплати судового збору та витрати на проведення експертизи у разі її призначення судом.
З огляду на викладене позов просив задовольнити.
В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено процесуальні строки. 
20 жовтня 2025 року (22 жовтня 2025 року, вх. № 63839) до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів, а саме: просив витребувати з матеріалів справи
№ 760/9595/24 (провадження № 2/760/2862/25), яка знаходиться в провадженні Солом`янського районного суду міста Одеси (суддя Ішуніна Л.М.), копії Протоколу та технічного запису судового засідання по справі № 760/9595/24 (провадження № 2/760/2862/25), яке відбулося 09 вересня 2025 року, та приєднати їх, як докази, до матеріалів справи № 755/19854/25 (провадження № 2/755/14520/25).
27 жовтня 2025 року (вх. № 64798) представником відповідача, адвокатом Бабенком І.С., подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Представник відповідача вказував, що позивачем не доведено факту порушення його особистих немайнових прав, не обґрунтовано заявлений розмір моральної шкоди та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і наслідками, на які посилається позивач.
У відзиві зазначалося, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, оскільки останній просить виключно про стягнення моральної шкоди, однак не заявляє вимог про визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування. Представник відповідача посилався на положення статей
23, 277, 297, 299 ЦК України, статей 32, 34, 68 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо розмежування фактичних тверджень і оціночних суджень.
Також зазначалося, що висловлювання відповідача, на які посилається позивач, є оціночними судженнями, відображають особисте сприйняття певних обставин та не містять конкретних фактів, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності, а тому не підлягають спростуванню в порядку статті 277 ЦК України.
Крім того, представник відповідача вказував, що спірні висловлювання були зроблені під час розгляду цивільної справи № 760/9595/24 та в межах реалізації відповідачем своїх процесуальних прав. На думку сторони відповідача, такі пояснення повинні оцінюватися виключно в контексті відповідного судового провадження та не можуть розглядатися як поширення недостовірної інформації.
Також у відзиві наведено обставини, які, на думку відповідача, стали підставою для висловлення спірних тверджень під час розгляду справи № 760/9595/24, зокрема, щодо обставин втрати позивачем документів на квартиру, звернень до правоохоронних органів та інших відомостей, які відповідач вважала такими, що мають значення для обґрунтування її правової позиції у зазначеній справі.
З огляду на викладене представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача судові витрати.
27 жовтня 2025 року (вх. № 64800) до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Бабенка І.С., надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів. 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів, відмовлено. 
18 листопада 2025 року (19 листопада 2025 року, вх. № 70373) до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів, у якому просив поновити пропущений процесуальний строк для подачі клопотання про витребування доказів та витребувати з матеріалів справи № 760/9595/24 (провадження № 2/760/2862/25), яка знаходиться в провадженні Солом`янського районного суду міста Києва (суддя Ішуніна Л.М.), копії Протоколу та технічного запису судового засідання по справі
№ 760/9595/24 (провадження № 2/760/2862/25), яке відбулося 09 вересня 2025 року у приміщенні Солом`янського районного суду міста Києва.
У вказаному клопотанні позивач просив поновити пропущений процесуальний строк для подання клопотання про витребування доказів та витребувати з матеріалів цивільної справи № 760/9595/24 (провадження № 2/760/2862/25), яка перебуває у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва, копії протоколу судового засідання та технічного запису судового засідання від 09 вересня 2025 року.
Разом з тим, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у задоволенні аналогічного клопотання позивача про витребування зазначених доказів було відмовлено.
Крім того, матеріали справи містять документи та електронні файли, на які посилається позивач як на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, у зв`язку з чим суд вважає за можливе надати оцінку наявним у справі доказам при вирішенні спору по суті. 
11 грудня 2025 року (вх. 75379) до суду від позивача ОСОБА_3 надійшло клопотання про поновлення процесуального строку для подання доказів та їх приєднання до матеріалів справи.
Вказаним клопотанням позивач просив визнати поважними причини неподання доказів у встановлений законом строк, поновити пропущений процесуальний строк та приєднати до матеріалів справи копію протоколу судового засідання від 09 вересня 2025 року у справі № 760/9595/24, файл технічної фіксації судового засідання, а також інші документи, зазначені у додатках до клопотання.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 83 ЦПК України учасник справи, який не має можливості подати доказ у встановлений законом строк з причин, що не залежали від нього, повинен повідомити суд про такі обставини та надати докази вчинення всіх залежних від нього дій, спрямованих на отримання відповідного доказу. У разі визнання причин поважними суд може встановити додатковий строк для подання доказів.
З матеріалів клопотання вбачається, що доступ до технічного запису та протоколу судового засідання від 09 вересня 2025 року позивач отримав після відкриття провадження у даній справі, у зв`язку із чим раніше не мав об`єктивної можливості подати зазначені докази до суду.
Враховуючи наведені позивачем обставини, а також те, що подані документи стосуються предмета доказування у даній справі, суд вважає за можливе поновити позивачу процесуальний строк на подання зазначених доказів та приєднати їх до матеріалів справи з наданням їм оцінки під час вирішення спору по суті.
19 грудня 2025 року (24 грудня 2025 року вх. 77921) до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про прийняття до розгляду позовної заяви у новій редакції.
Клопотання мотивовано тим, що 18 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» позивачем було подано позовну заяву у новій редакції у межах даної справи. Однак, як зазначає позивач, в подальшому вказану позовну заяву не було передано для розгляду судді Хромовій О.О., у провадженні якої перебуває дана справа. Натомість на підставі поданого документа було зареєстровано нову цивільну справу № 755/24697/25 (провадження № 2/755/17229/25), яку за результатами автоматизованого розподілу передано на розгляд судді Марфіній Н.В.
Посилаючись на те, що позовна заява у новій редакції подавалась саме в межах даного судового провадження, а між сторонами вже існує спір з тим самим предметом та з тих самих підстав, позивач просив прийняти подану ним позовну заяву у новій редакції до розгляду в межах цієї справи та врахувати наведені в ній доводи при вирішенні спору.
Судом встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі
№ 755/24697/25 (провадження № 2/755/17229/25), у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовлено. 
Суд зазначає, що позовна заява у новій редакції містить тотожний зміст з первинною позовною заявою, предмет і підстави позову є незмінними за виключенням посилання на неможливість подати доказ у встановлений законом строк з причин, що не залежали від позивача, і ОСОБА_1 повідомляє суд про таку обставину.
Як уже зазначалось раніше, копія технічного запису та протоколу судового засідання від 09 вересня 2025 року стосуються предмета доказування у даній справі, оцінку таким доказам буде надано під час вирішення спору по суті, а тому суд не вважає, що така заява є уточненою в розумінні статті 49 ЦПК України. 
Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина 1 статті 277 ЦК України). 
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення та положення ЦК України слід дійти висновку, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18).
Це означає, що достовірна інформація, тобто така, що відповідає дійсності та викладена правдиво, не може бути спростована, навіть у випадку, коли вона порушує особисті майнові права.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року в справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21).
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №381/2767/19, від 20 грудня 2021 року у справі №134/55/19, від 28 червня 2022 року у справі №723/4697/20.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також має право на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку.
Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та в такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки й напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».
У пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ від 27 лютого
2001 року у справі «Jerusalem v. Austria» № 26958/95, пункт 43).
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки й поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції.
Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не лише «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 6 жовтня
2015 року).
Вирішуючи спір про визнання поширеної інформації недостовірною суд має дотримати баланс необхідності втручання в процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно зі статтями 297, 299 ЦК України кожна фізична особа має право на повагу до її честі та гідності, а також на недоторканність своєї ділової репутації.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації є наявність сукупності таких обставин: факт поширення інформації, те, що поширена інформація стосується позивача, недостовірність такої інформації, а також порушення нею особистих немайнових прав позивача.
Судом встановлено, що підставою для звернення позивача до суду стало висловлювання відповідача ОСОБА_2 , яке, на думку позивача, було допущено 09 вересня 2025 року під час судового засідання у цивільній справі № 760/9595/24 (провадження № 2/760/2862/25), що перебуває у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва.
На підтвердження своїх доводів позивачем подано копію протоколу судового засідання в режимі відеоконференції № 5084171 від 09 вересня 2025 року, матеріали технічної фіксації зазначеного судового засідання, а також витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 19 вересня 2025 року, відповідно до якого відомості про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, наявність незнятої чи непогашеної судимості та перебування у розшуку відсутні.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає висловлювання відповідача про те, що він є «шахраєм», поширенням недостовірної інформації, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, у зв`язку з чим просить стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.
Слід розмежовувати фактичні твердження та оціночні судження. На відміну від фактичних тверджень, оціночні судження є вираженням суб`єктивної думки особи, не можуть бути перевірені на предмет їх достовірності та не підлягають спростуванню.
Дослідивши надані позивачем докази, суд встановив, що спірне висловлювання було зроблено відповідачем під час судового розгляду цивільної справи № 760/9595/24 у контексті висловлення ОСОБА_2 власної правової позиції та заперечень щодо клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Суд враховує, що зазначене висловлювання було зроблено в межах судового провадження під час надання пояснень учасником справи та стосувалося обставин спору, який перебував на розгляді суду.
За своїм змістом спірне висловлювання відображає суб`єктивне сприйняття відповідачем обставин спору та не містить конкретних відомостей про вчинення позивачем певного кримінального правопорушення, часу, місця, способу чи інших обставин його нібито вчинення.
Сам по собі факт використання відповідачем слова «шахрай» під час судового засідання не свідчить про поширення нею фактичного твердження про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 КК України, а тому не може бути розцінений судом як поширення недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України.
Крім того, відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що внаслідок висловлювання відповідача було порушено особисті немайнові права ОСОБА_1 , погіршено його ділову репутацію чи настали інші негативні наслідки.
Також позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме у заявленому розмірі 100 000,00 грн, не надано доказів характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, а також не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою моральною шкодою.
Таким чином, позивачем не доведено сукупності обставин, необхідних для покладення на ОСОБА_2 цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, а саме: факту поширення недостовірної інформації, порушення особистих немайнових прав позивача, наявності моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заявленою шкодою.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Керуючись статтями 23, 277, 297, 299 ЦК України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: 
АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: 
АДРЕСА_2 .
Повне рішення суду виготовлено 13 липня 2026 року.

Суддя            О.О. Хромова