ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року | Справа №160/17483/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

22.06.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , у якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 , яка полягає у неприведенні грошового забезпечення ОСОБА_1 з 05.03.2022 по 19.05.2023 у відповідність первинній редакції п.4 постановою Кабінету Міністрів України № 704;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) з 05.03.2022 року по 31.12.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 по 19.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у відповідача. Відповідач при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення та інших належних йому виплат застосував неправильну розрахункову величину, що призвело до заниження їх розміру. У зв`язку з цим позивач вважає дії відповідачів протиправними та просить здійснити відповідний перерахунок і виплату. З урахуванням обставин викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.
Ухвалою від 29 червня 2026 року суд відкрив провадження у справі №160/17483/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідач на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, 14.07.2026 надіслав до суду письмовий відзив на адміністративний позов в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що грошове забезпечення виплачувалось у відповідності до норм діючого законодавства. Порушень прав позивача не було. 
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) проходив військову службу з 05.03.2022 по 09.04.2025 у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується даними військового квитка серія НОМЕР_5 . 
05.06.2026 позивач звернувся до відповідача через свого представника із запитом щодо здійснення ОСОБА_1 перерахунку грошового забезпечення. 
17.06.2026 за вих.. №509/282 відповідач надав відповідь – відмову у здійсненні позивачеві перерахунку грошового забезпечення. 
Позивач вважає протиправною таку бездіяльність відповідача, що і стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, а також доводам відповідача у відзиві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби.
Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, зокрема підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення.
При цьому грошове забезпечення визначається залежно, зокрема, від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено тарифну систему визначення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців.
У первинній редакції пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 було передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до цієї постанови.
Надалі постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 пункт 4 постанови №704 було викладено у новій редакції, відповідно до якої при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовими званнями застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018.
Разом з тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, яким, зокрема, було змінено пункт 4 постанови №704, визнано протиправним та скасовано.
Таким чином, починаючи з 29.01.2020 правове регулювання спірних правовідносин здійснювалося з урахуванням первинної редакції пункту 4 постанови №704.
Разом із тим суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Правову позицію щодо застосування пункту 4 постанови №704 сформовано Верховним Судом, зокрема у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21.
Так, Верховний Суд дійшов висновку, що з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови №704 у частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів та окладів за військовими званнями прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, не відповідають нормативно-правовим актам вищої юридичної сили.
Верховний Суд зазначив, що закони України про Державний бюджет України на відповідні роки встановлюють новий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб як базового державного соціального стандарту, у тому числі для визначення посадових окладів та грошового забезпечення працівників державних органів.
У зв`язку із цим до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови №704 у частині, що не суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, із використанням для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Аналогічний правовий підхід щодо застосування актуального на відповідний календарний рік розміру прожиткового мінімуму послідовно підтриманий Верховним Судом, зокрема у постановах від 19.10.2022 у справі №400/6214/21, від 15.03.2023 у справі №420/6572/22 та інших рішеннях у подібних правовідносинах.
Суд також враховує, що встановлене пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не впливає на вирішення цього спору.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, у спірних правовідносинах розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальна заробітна плата.
Судом встановлено, що спірним періодом у цій справі є період з 05.03.2022 по 19.05.2023.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 у розмірі 2481 грн.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 становив 2684 грн.
Отже, у період з 05.03.2022 по 31.12.2022 при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням позивача відповідач повинен був застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01.01.2022, у розмірі 2481 грн, а в період з 01.01.2023 по 19.05.2023 — прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01.01.2023, у розмірі 2684 грн.
При цьому суд звертає увагу, що заявлений позивачем період закінчується 19.05.2023 включно.
Наведена обставина має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 пункт 4 постанови №704 викладено в іншій редакції, яка набрала чинності 20.05.2023 та встановила інший механізм визначення розмірів посадових окладів і окладів за військовими званнями.
Верховний Суд у постанові від 25.09.2025 у справі №420/25165/23 підтвердив, що починаючи з 20.05.2023 підлягає застосуванню нова редакція пункту 4 постанови №704, якою встановлено фіксовану розрахункову величину у розмірі 1762 грн, а тому правові підстави для застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, після зазначеної дати відсутні.
Таким чином, з огляду на те, що позивач просить здійснити перерахунок грошового забезпечення лише по 19.05.2023 включно, його позовні вимоги заявлені за період, протягом якого до спірних правовідносин підлягав застосуванню механізм визначення посадового окладу та окладу за військовим званням із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Застосування відповідачем при нарахуванні позивачу грошового забезпечення іншої розрахункової величини, ніж передбачена законодавством та наведеною правовою позицією Верховного Суду, призвело до визначення розміру основних складових грошового забезпечення без дотримання належного механізму їх обчислення.
При цьому посадовий оклад та оклад за військовим званням є складовими грошового забезпечення військовослужбовця, від розміру яких залежить визначення інших складових грошового забезпечення, що обчислюються з урахуванням зазначених величин.
Отже, у разі неправильного визначення посадового окладу та окладу за військовим званням відповідному перерахунку підлягають і ті щомісячні додаткові види грошового забезпечення, розмір яких залежить від розміру зазначених складових, з урахуванням фактично виплачених позивачу сум.
Суд також зазначає, що відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Водночас відповідно до частини другої цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність застосування іншої розрахункової величини при визначенні розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача у спірний період.
Саме по собі посилання відповідача на те, що грошове забезпечення позивачу нараховувалося відповідно до чинного законодавства, без наведення належного нормативного та фактичного обґрунтування правильності здійсненого розрахунку, не спростовує доводів позивача та не підтверджує правомірності оскаржуваної бездіяльності.
За таких обставин суд зробив ивисновок, що відповідачем протиправно не було здійснено перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 05.03.2022 по 19.05.2023 із застосуванням при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Щодо позовної вимоги про одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке.
Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям та іншим визначеним у ньому особам у розмірі фактично утриманого з відповідних виплат податку з доходів фізичних осіб.
Отже, компенсація сум податку з доходів фізичних осіб має похідний характер від нарахування та виплати відповідних сум грошового забезпечення, з яких такий податок утримується.
Враховуючи, що суд зробив висновок про необхідність здійснення перерахунку та виплати позивачу належних сум грошового забезпечення, відповідна компенсація сум податку з доходів фізичних осіб повинна бути здійснена відповідачем у порядку та розмірі, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, за умови фактичного утримання такого податку із відповідних сум грошового забезпечення.
З огляду на викладене, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення перерахунку його грошового забезпечення за спірний період та зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок і виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
При цьому суд зазначає, що визначення конкретного розміру належних позивачу сум грошового забезпечення належить до компетенції військової частини як органу, уповноваженого здійснювати нарахування та виплату грошового забезпечення, а тому суд не здійснює самостійного розрахунку конкретної суми заборгованості.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно достатті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду з цим позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак питання щодо розподілу витрат на сплату судового збору судом не розглядається. Інші судові витрати позивачем не заявлено.
Керуючись ст. 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 , яка полягає у неприведенні грошового забезпечення ОСОБА_1 з 05.03.2022 по 19.05.2023 у відповідність первинній редакції п.4 постановою Кабінету Міністрів України № 704.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення з 05.03.2022 року по 31.12.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 по 19.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням раніше сплачених сум.
Судові витрати у справі не стягуються.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук