Справа №522/1915/21
Провадження №2/522/2436/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року   м. Одеса

Приморський районний суду м. Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
за участі секретаря судового засідання – Гресько Б.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про встановлення факту, визнання приватизації майна в порядку спадкування за законом, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування його, визнання приватизації недійсною та визнання частки права на приватизацію, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та скасування його, визнання свідоцтва про право власності від недійсним та скасування його, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
01 лютого 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про встановлення факту, визнання приватизації майна в порядку спадкування за законом, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування його, визнання приватизації недійсною та визнання частки права на приватизацію, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та скасування його, визнання свідоцтва про право власності від недійсним та скасування його, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії, у які позивачі просили:
- встановити факт того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є багатосімейною квартирою, яка складається з приватизованих кімнат та допоміжних приміщень відповідно до розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 на ОСОБА_6 та Розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 на ОСОБА_5 ;
- визнати приватизацію ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_2 недійсною та визнати наявність у ОСОБА_2 право на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 право на приватизацію частки, яка складається з загальної площі у розмірі 31,1 кв.м. в багатосімейній (комунальній) квартирі АДРЕСА_2 ;
- визнати розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 недійсним та скасувати його;
- визнати свідоцтво про право власності від 15.05.1993 №4188 недійсним та скасувати його;
- визнати приватизацію ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 – недійсною визнати наявність у ОСОБА_5 права на приватизацію частки, яка складається з загальної площі у розмірі 45,6 кв.м. в багатосімейній (комунальній квартирі) АДРЕСА_2 ;
- визнати розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 недійсним та скасувати його;
- визнати свідоцтво про право власності від 04.02.1999 № НОМЕР_1 недійсним та скасувати його;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31.05.2006, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований КП «ОМБТІ та РОН» від 05.06.2006 №255;
- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Чернявській Л.М.
Ухвалою суду від 03 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху.
29 березня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про встановлення факту, визнання приватизації майна в порядку спадкування за законом, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування його, визнання приватизації недійсною та визнання частки права на приватизацію, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та скасування його, визнання свідоцтва про право власності від недійсним та скасування його, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії, у якій позивачі просили:
- встановити факт того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є багатосімейною квартирою, яка складається з приватизованих кімнат та допоміжних приміщень відповідно до розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 на ОСОБА_6 та Розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 на ОСОБА_5 ;
- визнати розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 недійсним та скасувати його;
- визнати свідоцтво про право власності від 15.05.1993 №4188 недійсним та скасувати його;
- визнати приватизацію ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_2 частково недійсною та визнати що ОСОБА_2 успадкував за заповітом після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_3 ;
- визнати розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 недійсним та скасувати його;
- визнати свідоцтво про право власності від 04.02.1999 № НОМЕР_1 недійсним та скасувати його;
- визнати приватизацію ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 – частково недійсною та визнати за ОСОБА_5 право спільної сумісної власності в порядку приватизації квартири АДРЕСА_3 ;
- зобов`язати КП «Міське агентство з приватизації» паротягом 30-ти днів з дня набрання рішення законної сили прийняти розпорядження датоване 23.10.1993 про приватизацію багатосімейної квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31.05.2006, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований КП «ОМБТІ та РОН» від 05.06.2006 №255;
- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та зобов`язати КП «ОМБТІ та РОН» протягом 30-ти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили внести відповідні зміни.
Ухвалою суду від 12 травня 2021 року позовну заяву повернуто позивача.
Постановою Одеського апеляційного суд від 14.12.2021 ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12.05.2021 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справу передано на розгляд судді Чернявській Л.М.
Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання виключено зі складу позивачів ОСОБА_5 у зв`язку зі смертю.
05 жовтня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_7 надійшло заперечення проти позову, у якій третя особа просила відмовити у його задоволенні.
18 жовтня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_3 надійшла заява про застосування строку позовної давності.
18 жовтня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_3 надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову.
30 листопада 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси від КБ «БТІ» ОМР надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою суду від 09 грудня 2022 року витребувано у:
- КП «Міське агентство з приватизації житла» (Україна, 65005, Одеська обл., місто Одеса, вул. Б. Хмельницького, будинок 66) належним чином завірену копію розпорядження органу приватизації № 4188 від 15.05.1993 року та розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 року № 114123, та належним чином завірені копії всіх документів, які стали підставою для прийняття цих розпоряджень.
- Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» (65048, м. Одеса, вул. Троїцька, 25) належним чином завірені копії всіх наявних документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з моменту виникнення зазначеної нерухомості, та належним чином завірені копії всієї наявної технічної документації за всі роки з моменту виникнення зазначеної нерухомості.
- КП ЖКС «Порто-Франківський» (Україна, 65023, Одеська обл., місто Одеса, вул. Л. Толстого, будинок 5) належним чином завірені копії всіх наявних документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з моменту виникнення зазначеної нерухомості, та належним чином завірені копії всієї наявної технічної документації за всі роки з моменту виникнення зазначеної нерухомості.
- Державного архіву Одеської області (Україна, м. Одеса, вул. Жуковського, буд. 18) належним чином завірені копії всіх наявних документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з моменту виникнення зазначеної нерухомості, та належним чином завірені копії всієї наявної технічної документації за всі роки з моменту виникнення зазначеної нерухомості.
- Департаменту архівної справи та діловодства ОМР (65098, м. Одеса, вул. Стовпова, 17) належним чином завірені копії всіх наявних документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з моменту виникнення зазначеної нерухомості, та належним чином завірені копії всієї наявної технічної документації за всі роки з моменту виникнення зазначеної нерухомості, а також щодо укладання та змін договорів найму з особами які мешкали в цій квартирі, станом до 04.02.1999 р.
02 лютого 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника КП «Міське агентство з приватизації житла» надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 09.12.2022.
06 лютого 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від Департаменту архівної справи та діловодства ОМР надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 09.12.2022.
23 лютого 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від КП «БТІ» ОМР надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 09.12.2026.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 03.05.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
20 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, у яких позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити.
22 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про зміну предмету позову, у якому заявниця просила викласти позовні вимоги у наступній редакції:
- визнати дії КП «БТІ» ОМР щодо проведення реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_4 здійснене на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-7170-07 такою, що не відповідає резолютивній частині рішення суду та вимогам законодавства;
- визнати незаконним реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 здійснену на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси №2-7170/07 та такою, що не відповідає резолютивній частині рішення суду та вимогам законодавства;
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , який не відповідає резолютивній частині рішення суду та вимогам законодавства;
- усунути перешкоди в користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити частину допоміжних приміщень (сараю), площею 11 кв.м., що відноситься до квартири АДРЕСА_2 та яка належить ОСОБА_1 .
07 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про відмову від позову, у якому заявниця відмовилася від усіх вимог, окрім вимоги про встановлення факту того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є багатосімейною квартирою, яка складається з приватизованих кімнат та допоміжних приміщень відповідно до розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 на ОСОБА_6 та Розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 на ОСОБА_5 .
На підставі розпорядження керівника апарату суду від 22.05.2025 №863/25 було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за результатами якого справу передано на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 12 червня 2025 року справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження.
На підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси – Шарага А.О. від 06.04.2026 року №430/26, було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за наслідками якого вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 10 квітня 2026 року справу прийнято до провадження. Призначено судове засідання на 05 травня 2026 року.
05 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи з початку та повернення до стадії підготовчого засідання, у якому заявниця просила повернутися до стадії підготовчого провадження у справі.
До заяви долучено заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову, у якій позивачка просила прийняти заяву до розгляду та викласти позовні вимоги у наступній редакції:
- визнати незаконними дії КП «БТІ» ОМР щодо проведення реєстрації права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , здійснене на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №2+-7170/07 у зв`язку із невідповідністю до резолютивної частини рішення суду;
- визнати незаконною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , здійснену на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-7170/07 у зв`язку із невідповідністю до резолютивної частини рішення суду;
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , здійснену на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-7170/07;
- усунути перешкоди в користуванні майном, шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити частину допоміжного приміщення (сараю), що відноситься до квартири АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 ;
- здійснити розподіл судових витрат;
- інші позовні вимоги залишити без розгляду.
У судове засідання, призначене на 05 травня 2026 року з`явилася ОСОБА_1 та представник Климентьєва Сергія Олександровича. Інші учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Ухвалою суду від 06 травня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про повернення на стадії підготовчого провадження залишено без задоволення, заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову повернуто заявнику. Судове засідання відкладено на 18 червня 2026 року.
У судове засідання, призначене на 18 червня 2026 року з`явилася ОСОБА_1 та представник Климентьєва Сергія Олександровича. Інші учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 29 червня 2026 року.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Щодо заяви ОСОБА_1 щодо відмови від частини позовних вимог, суд зазначає наступне.
07 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про відмову від позову, у якому заявниця відмовилася від усіх вимог, окрім вимоги про встановлення факту того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є багатосімейною квартирою, яка складається з приватизованих кімнат та допоміжних приміщень відповідно до розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 на ОСОБА_6 та Розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 на ОСОБА_5 .
Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
У ч.ч.2-3 ст.255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.
Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
Постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 містить висновки про те, що закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Так, дійсно, ОСОБА_1 є співпозивачем, а тому, право на визначення розміру позовних вимог належить безпосередньо двом позивачам.
В той же час, ОСОБА_1 відмовилася від частини позовних вимог.
Вказана відмова не суперечить закону та відповідає інтересам сторін.
У зв`язку з чим, суд вважає за доцільне задовольнити її заяву, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про визнання приватизації майна в порядку спадкування за законом, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування його, визнання приватизації недійсною та визнання частки права на приватизацію, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та скасування його, визнання свідоцтва про право власності від недійсним та скасування його, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії – закрити, а розгляд справи по суті здійснити в межах вимог ОСОБА_8 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про встановлення факту, визнання приватизації майна в порядку спадкування за законом, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування його, визнання приватизації недійсною та визнання частки права на приватизацію, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та скасування його, визнання свідоцтва про право власності від недійсним та скасування його, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії, а також в частині позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту, суд зазначає наступне.
Так, позивачі просять встановити факт того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є багатосімейною квартирою, яка складається з приватизованих кімнат та допоміжних приміщень відповідно до розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 на ОСОБА_6 та Розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 на ОСОБА_5 .
15 травня 1993 року на підставі розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4148, ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т.2, а.с.125).
Також, 04 лютого 1999 року на підставі розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т.2, а.с.113).
Зі змісту відповіді з КП «БТІ» ОМР вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 наявні дві квартири під номером АДРЕСА_5 (т.2, а.с.124).
Вказане також підтверджується довідкою, виданою начальником дільниці №1 КП ЖКС «ПОРТО-ФРАНКІВЬСИЙ», відповідно до якої у будинку АДРЕСА_6 наявні дві самостійні квартири із номером один (т.2, а.с.33).
Після смерті ОСОБА_9 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 червня 1994 року (т.2, а.с.126) та копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.05.2006 №10789516 (т.2, а.с.142).
27 травня 2006 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 була вчинена довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу – Просвіркіною Т.В., за якою довіритель уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися усім своїм майном, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося, укладати та підписувати всі передбачені законом угоди щодо розпоряджання майном: продавати, купувати, приватизувати, приймати в дар, обмінювати, здавати в оренду, закладати та приймати під заставу житлові будинки та інше майно, проводити розрахунки за укладеними угодами тощо (т.2, а.с.142 зв.).
Вказана довіреність була двічі оспорена ОСОБА_2 до суду, проте, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2012 у справі №2-533/2011 (т.2, а.с.31) та рішенням від 06.12.2012 у справі №1522/8823/12 йому було відмовлено у задоволенні позову про визнання довіреності недійсною (т.2, а.с.30).
31 травня 2006 року між ОСОБА_4 , що діяла від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пачевою І.І., реєстровий номер – 4956, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 31,1 кв.м. (т.2, а.с.144 зв).
Вказаний договір було двічі оспорено ОСОБА_2 , проте, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2010 у справі №2-4498/10 (т.2, а.с.27), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.02.2011 (т.2, а.с.29), а також рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2012 у справі №2-533/2011 (т.2, а.с.31) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору.
На підставі вказаного договору за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.06.2006 №10839205 (т.2, а.с.144).
У рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2007 у справі №2-7100/07 встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 . Вищевказана квартира складається з однієї житлової кімнати, площею 16,8 кв.м., кухні площею 7,9 кв.м., коридору, площею 6,4 кв.м. З метою поліпшення житлових умов, благоустрою та налагодження побуту, оскільки в квартиру був відсутній туалет та ванна, ОСОБА_3 було здійснено будівництво приміщення, площею 8 кв.м. та була проведена реконструкція підсобного приміщення – сараю, площею 21,7 кв.м., який знаходиться на подвір`ї будинку. Вказаним рішенням визнано за ОСОБА_3 право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 60,1 кв.м. (т.2, а.с.152 зв.).
На підставі вказаного рішення, за ОСОБА_3 було проведено державну реєстрацію права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.09.2007 №16009701 (т.2, а.с.151 зв).
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2007 у справі №2-7100/07 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову – відмовлено.
26 січня 2018 року між ОСОБА_5 , яка була власником другої квартири АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу – Сімоновою О.Ю., за яким ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 (т.3, а.с.43).
Постановою КЦС ВС від 17.06.2020 у справі №2-7100/07 постанову Апеляційного суду Одеської області від 09.10.2018 скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд (т.2, а.с.12).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2021 у справі №2-7100/07 провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 – закрито (т.2, а.с.19).
Тобто, на момент розгляду справи рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2007 у справі №2-7100/07 є чинним, не було змінено або скасовано.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не навели у чому саме полягає мета встановлення факту того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є багатосімейною квартирою, яка складається з приватизованих кімнат та допоміжних приміщень, та яким саме чином рішення про встановлення вказаного факту захистить їх права, свободи та законні інтереси.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Таким чином, під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18).
Тому, оскільки позовна вимога про встановлення факту позбавлена будь-якої процесуальної мети та жодним чином не призведе до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивачів, суд вважає, що заявлений спосіб захисту – є неефективним, у зв`язку з чим, слід відмовити у задоволенні позову.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 та свідоцтва про право власності від 15.05.1993 №4188, та вимоги про визнання приватизації ОСОБА_6 квартири частково недійсною та визнання що ОСОБА_2 успадкував за заповітом праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_3 , суд зазначає наступне.
Як вже було встановлено судом, 15 травня 1993 року на підставі розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4148, ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т.2, а.с.125).
Позовна заява в цій частині мотивована тим, що розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4148 було видано з порушенням вимог чинного законодавства, а тому, вказане розпорядження та свідоцтво про право власності, яке видано на підставі розпорядження підлягають скасуванню. Позивач зазначає, що оскільки розпорядження було прийнято з порушенням закону, а ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_6 , існують підстави для визнання того, що ОСОБА_2 успадкував спірний об`єкт нерухомого майна.
 З приводу цього, суд зауважує, що 31 травня 2006 року між ОСОБА_4 , що діяла від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пачевою І.І., реєстровий номер – 4956, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 31,1 кв.м. (т.2, а.с.144 зв).
Вказаний договір було двічі оспорено ОСОБА_2 , проте, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2010 у справі №2-4498/10 (т.2, а.с.27), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.02.2011 (т.2, а.с.29), а також рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2012 у справі №2-533/2011 (т.2, а.с.31).
У зв`язку із укладанням вказаного договору право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_5 – припинено.
Більше того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2012 у справі №1522/3848/12 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_10 про визнання особи такою, що втратила право користування – задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою площею, а саме, квартирою АДРЕСА_2 (т.2, а.с.24).
Тому, оскільки ОСОБА_2 не довів існування у нього будь-яких речових прав щодо квартири АДРЕСА_2 , а тому, суд вважає, що оспорюваним розпорядженням та свідоцтвом про право власності жодним чином не порушені його права, свободи та законні інтереси.
Дійсно, смерті ОСОБА_9 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 червня 1994 року (т.2, а.с.126) та копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.05.2006 №10789516 (т.2, а.с.142).
Тобто, право на спадкування після смерті ОСОБА_11 на квартиру АДРЕСА_2 вже було реалізовано ОСОБА_2 , який в подальшому відчужив вказаний об`єкт нерухомого майна за оплатним договором.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
У разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства (постанова ВС від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20)
Тому, оскільки позивач не довів його порушеного права у зв`язку із існуванням оспорюваного розпорядження та свідоцтва про право власності, а останнім вже було реалізовано право на спадкування після смерті ОСОБА_6 , у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 та свідоцтва про право власності від 04.02.1999 № НОМЕР_1 суд зазначає наступне.
04 лютого 1999 року на підставі розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т.2, а.с.113).
Позовна заява в цій частині мотивована тим, що розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 було видано з порушенням вимог чинного законодавства, а тому, вказане розпорядження та свідоцтво про право власності, яке видано на підставі розпорядження підлягають скасуванню.
Проте, як вже було встановлено судом, за адресою: АДРЕСА_1 є дві квартири з номером один.
Квартира, АДРЕСА_2 , що набута ОСОБА_5 на підставі розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 та свідоцтва про право власності від 04.02.1999 №114123 є відмінною від тієї, що була успадкована та в подальшому відчужена ОСОБА_2 .
Вказаний об`єкт нерухомого майна наразі належить на праві власності ОСОБА_1 , яка відмовилася від вказаних позовних вимог.
При цьому, як вже зазначалося судом, ОСОБА_2 під час розгляду справи не довів наявності у нього будь-яких речових прав на жодну із квартир АДРЕСА_2 .
У зв`язку з чим, суд вважає, що оскаржуваним розпорядженням та свідоцтво про право власності жодним чином не порушено його права, свободи та законні інтереси, у зв`язку з чим, підстави для задоволення позову – відсутні.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання частково недійсною приватизації, проведеної ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_5 права спільної сумісної власності в порядку приватизації квартири АДРЕСА_3 , суд зазначає наступне.
Як вже було зазначено судом, розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 та свідоцтва про право власності від 04.02.1999 № НОМЕР_1 жодним чином не порушує права, свободи та законні інтереси ОСОБА_2 з огляду на відсутність у нього будь-яких речових прав на жодну із квартир АДРЕСА_2 .
Об`єкт нерухомого майна, який був приватизований ОСОБА_5 наразі належить на праві власності ОСОБА_1 , яка відмовилася від вказаних позовних вимог.
Більше того, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (т.1, а.с.190).
Чинним законодавством не передбачено механізму визнання права власності на об`єкт нерухомого майна за померлою особою, оскільки, її правосуб`єктність – припиняється з моменту смерті.
Тому, оскільки приватизації, проведена ОСОБА_5 жодним чином не порушує права та інтереси ОСОБА_2 , а чинним законодавством не передбачено механізму визнання права власності на майно за особою, що померла, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання прийняття розпорядження, суд зазначає наступне.
Як вже було встановлено судом, ні розпорядження органу приватизації від 15.05.1993 №4188 та свідоцтво про право власності від 15.05.1993 №4188, ні розпорядження органу приватизації від 04.02.1999 №114123 та свідоцтва про право власності від 04.02.1999 № НОМЕР_1 жодним чином не порушує права, свободи та законні інтереси ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, підстави для задоволення позову в частині визнання недійсними та скасування вказаних документів – не встановлені.
Оскільки, вимога про зобов`язання прийняти нове розпорядження є похідною від вимог про оспорювання розпоряджень та свідоцтв про право власності, у задоволення яких відмовлено, у задоволенні позову в частині зобов`язання прийняти нове розпорядження слід відмовити.
Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договором та скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання внести відповідні зміни, суд зазначає наступне.
31 травня 2006 року між ОСОБА_4 , що діяла від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пачевою І.І., реєстровий номер – 4956, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 31,1 кв.м. (т.2, а.с.144 зв).
На підставі вказаного договору за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.06.2006 №10839205 (т.2, а.с.144).
В якості підстав для визнання недійсним договору позивач посилається на те, що оскільки приватизації була вчинена з порушенням вимог закону, тобто, є недійсною, то подальші правочини, вчинені щодо об`єкта нерухомого майна також є недійсними.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).
Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.
Проте, під час розгляду справи судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування розпряджень органів приватизації і свідоцтв про право власності.
При цьому, наявність будь-яких інших дефектів договору, які б свідчили про його недійсність позивачем – не доведено.
У зв`язку з чим, підстави для визнання недійсним договору – відсутні, та оскільки вимога про скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання внести відповідні зміни є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору, у їх задоволенні також слід відмовити.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 про відмову від позову в частині позовних вимог від 07.03.2024 – задовольнити.
Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про визнання приватизації майна в порядку спадкування за законом, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування його, визнання приватизації недійсною та визнання частки права на приватизацію, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та скасування його, визнання свідоцтва про право власності від недійсним та скасування його, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії – закрити.
Розгляд справи по суті здійснити в межах вимог ОСОБА_8 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про встановлення факту, визнання приватизації майна в порядку спадкування за законом, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування його, визнання приватизації недійсною та визнання частки права на приватизацію, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та скасування його, визнання свідоцтва про право власності від недійсним та скасування його, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії, а також в частині позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту.
Позовну заяву в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про встановлення факту залишити без задоволення.
Позовну заяву в частині позовних вимог  ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про встановлення факту, визнання приватизації майна в порядку спадкування за законом, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування його, визнання приватизації недійсною та визнання частки права на приватизацію, визнання розпорядження органу приватизації недійсним та скасування його, визнання свідоцтва про право власності від недійсним та скасування його, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30-ти днів з дати складання повного тексту рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24 липня 2026 року.

Суддя      Косіцина В.В.