ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 583/4315/24
провадження № 61-6976св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: Служба у справах дітей Охтирської міської ради, Орган опіки і піклування Приморської районної адміністрації одеської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2024 року у складі судді Семенової О. С. та постанову Сумського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у складі колегії суддів Собини О. І., Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Охтирської міської ради, Орган опіки і піклування Приморської районної адміністрації одеської області, про відібрання дитини та повернення матері.
Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_2 мають спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом тривалого часу до 25 травня 2024 року вона з малолітньою дочкою проживала за адресою: АДРЕСА_1 і майже самостійно займалася вихованням та забезпеченням інтересів дитини. Договір оренди вказаної квартири було оформлено на відповідача, який проживав з ними не постійно і не виконував свої батьківські обов`язки щодо дочки. 
25 травня 2024 року між нею та відповідачем відбувся конфлікт, в результаті якого відповідач вчинив відносно неї у присутності дитини домашнє насильство, відповідач повідомив службу «102» і звинувачував її у нападі. У той час, коли вона з працівниками поліції поїхала до відділу поліції для написання заяви, відповідач забрав дочку та відвіз без її згоди до своїх батьків в м. Охтирку Сумської області. 
30 травня 2024 року вона поїхала до батьків відповідача до м. Охтирки Сумської області, але дитину їй не віддали. З цього приводу вона зверталася з заявою до служби у справах дітей Охтирської міської ради, після дослідження умов проживання дитини працівниками служби було рекомендовано повернути дитину матері. Проте до цього часу дитину їй не повернули. 
Зараз вона змінила своє місце проживання, винаймає квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована фізичною-особою підприємцем. 
Просила суд відібрати примусово ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідача та повернути їй.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Скасовано заходи забезпечення позову після набрання судовим рішенням чинності, застосовані ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2024 року, про заборону ОСОБА_2 чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні та побаченнях з дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 до набрання рішенням в цій справі законної сили; особисто або через третіх осіб вивозити за межі України доньку ОСОБА_3 до закінчення розгляду справи; без повідомлення за 10 діб Служби у справах дітей та її змінювати місце проживання/перебування дончки ОСОБА_3 до закінчення розгляду справи; зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати у здійсненні ОСОБА_1 права особистого спілкування з дочкою ОСОБА_3 через засоби зв`язку, у тому числі з використанням веб-камери, 5 разів на тиждень тривалістю 60 хв. у вечірній час з 18 по 21 годину; забезпечення ОСОБА_1 безперешкодного спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітньою дочкою ОСОБА_3 два дні на тиждень з 10:00 год. по 18:00 год. без присутності батька (відповідача) та органів опіки за місцем перебування (проживання) дитини.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605,60 грн за подачу заяви про забезпечення позову.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 15 листопада 2024 року представником відповідача суду надано висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з одним з батьків, від 25 жовтня 2024 року, який адресовано Ізмаїльському міськрайонному суду Одеської області. Суд при оцінці доказів не приймає цей висновок до уваги, оскільки він не стосується предмета спору цієї справи.
Як пояснив в судовому засіданні представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської області Гаврилюк А. А., то ні позивач, ні відповідач до органу опіки та піклування з заявами про визначення місця проживання їх спільної дитини з кимось з них не зверталися. ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що її малолітня дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 не має зареєстрованого місця проживання. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами більше двох років існує спір щодо виховання, спілкування та місця проживання їх спільної малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що випливає із заяв сторін до правоохоронних органів, органів опіки та піклування.
Оскільки місце проживання малолітньої дитини сторін ОСОБА_3 не було встановлено ні органом опіки піклування, ні судовим рішенням, спір щодо місця проживання дитини наразі вирішується Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області, то положення статті 162 СК України, на яку посилається позивач, в цій справі не можуть бути застосовані.
Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2024 року заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову була задоволена частково. Враховуючи вимоги частин дев`ятої-десятої статті 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову необхідно скасувати.
Додатковим рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2025 року задоволено частково заяву представника відповідача ? адвоката Собини П. М. про розподіл судових витрат. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката Собини П. М. у розмірі 7 000,00 грн. Відмовлено у задоволенні іншої частини вимог.
Задоволено частково заяву представника відповідача ? адвоката Вересюк О. В. про розподіл понесених судових витрат. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката Вересюк О. В. в розмірі 7 000,00 грн. Відмовлено в задоволенні іншої частини вимог.
Постановою Сумського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Собиною П. М., залишено без задоволення. Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2024 року і додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 січня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції. Вказав, що доводи позивача, що відповідач самочинно змінив місце проживання їх спільної неповнолітньої дочки, колегія суддів відхиляє, оскільки між сторонами існує спір з приводу місця проживання дитини, який на час ухвалення оскаржуваного судового рішення не вирішено.
Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року, на яку посилається позивач в доводах апеляційної скарги, судом залучено до участі у справі Службу справах дітей Одеської міської ради, оскільки місцем проживання дитини є АДРЕСА_1 , а не АДРЕСА_3 . Указане судове рішення не є рішенням про встановлення місця проживання малолітньої дитини у розумінні статей 161, 162 СК України.
З огляду на те, що батьки мають рівні права за законом на виховання дитини, рішенням органу опіки чи суду місце проживання дитини не встановлено, а тому підстав для висновку про неправомірність дій відповідача щодо зміни місця проживання дитини та захисту права матері в обраний нею спосіб немає.
Позивачем також не було надано суду доказів на підтвердження того, що залишення дочки з батьком створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. До того ж з висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 від 25 жовтня 2024 року слідує, що спеціалістами служби у справах дітей було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що для виховання та розвитку дитини створені належні умови для проживання.
Чинення відповідачем перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні малолітньої дочки є підставою для звернення до суду з відповідним позовом про встановлення способу участі у матері у вихованні дитини, однак не є підставою для відібрання дитини у батька.
Аргументи учасників справи
02 червня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що на відміну від поданого відповідачем договору оренди, долучений нею договір від 31 травня 2024 року про оплатне користування квартирою за адресою:   АДРЕСА_2 , є чинним і укладеним на строк до 31 травня 2029 року.
30 травня 2024 року комісією було складено акт обстеження сім`ї, у присутності бабусі дитини встановлено, що 5 днів тому батько дитини  ОСОБА_2 забрав дочку від матері ОСОБА_1 із м. Одеси та привіз до батьків в м. Охтирку Сумської області, сам повернувся в м. Одесу. Бабусі рекомендовано повернути дитину матері.
Об`єктивнуоцінку протиправної поведінки відповідача надано судом у справі № 522/1953/25,як «...насильству і жорстокості батька над дитиною та матір`ю...», позаяк ОСОБА_2 «...свідомо, умисно забрав дитину віком 1 р. 10 міс, від матері, скориставшись її відсутністю, позбавив дитину грудного вигодовування, та віддав своїм батькам в м. Охтирку Сумської обл...» (п. 39 рішення), а у п. 44-46 суддя акцентувала увагу на тому, що «...заявник ( ОСОБА_2 ) надав відеозапис конфлікту від 25.05.2024, який на його переконання підтверджує, що ОСОБА_1 є кривдником, а він від неї зазнав фізичного насильства. Суд за участю сторін дослідив цей доказ. ОСОБА_1 зауважила, що він спеціально надав не увесь запис, а лише те, що йому вигідно. На цьому відео ОСОБА_1 перебуває у напівроздягненому вигляді, заплакана, очевидно перебуває в стані безпорадності та просить ОСОБА_2 дати їй спокій, залишити. Вона хоч і тримає кухонний ніж в руках від безсилля, і ніяк ніж не використовує. Натоміть ОСОБА_2 , який вважає себе побитою жертвою ходить за нею, знімає, хоча вона цього не хоче. Але він продовжує ходити за нею, каже що посадить її в «псіхушку», якщо вона йому щось зробить «вона сяде», називає «дурочкою». Суд вбачає, що заявник перекручує цю ситуацію так, ніби-то він переживає, що вона з собою щось вчинить. Тобто, він не боявся стояти над нею і знімати як вона просить залишити її в спокої. ОСОБА_6 звертається до суду як жертва, яка боїться ОСОБА_1 , боїться, що дитину заберуть, але сам вирішує сам забрати грудну дитину, яку матір не бачить уже більше ніж півроку. Суд оцінює в цілому ситуацію як таку, де заявник позиціонує себе жертвою в ситуації, яку він сам створив...». 
Тому її дочкаможе бути примусово відібрана у відповідача за фактом самочинної зміни відповідачем місця проживання дитини й повернута їй в порядку статті 162 СК України для подальшого проживанняз нею за адресою: АДРЕСА_2 , і в той же час не може бути повернута за попереднім місцем проживання по             АДРЕСА_1 , оскільки така насильницька і жорстокаповедінка відповідача у побуті свідчить, що залишення її дочки з батьком за попереднім місцем проживання не тільки створюватиме реальну небезпеку дляжиття та здоров`я дочки, а й суперечитиме її інтересам. 
Вказананорма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків, з яким вона не проживає або третьою особою (в цьому випадку - відповідачем чи бабусею). Положення цієї статті покликані захиститиправа того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дійдругого з батьків щодо зміни її місця проживання (постанови Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).
Спочаткусуд першої інстанції відмовив стороні відповідача у зупиненні провадження в цій справі ухвалою від 14 жовтня 2024 року через існування позову відповідача   ОСОБА_2  про визначення місця проживання дитини впровадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (справа № 522/11719/24), зазначивши,що наявність в суді такої справи не може бути перешкодою для розгляду цієї справи, оскільки зібрані докази дозволять встановити та оцінити обставини й факти, які є предметом судового розгляду. Однак в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зробив взаємовиключний висновок і відмовив їй в застосуванні статті 162 СК з підстав існування на розгляді позову відповідача   ОСОБА_2  про визначення місця проживання дитинив провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.
Суди не врахували, що вона проживала з дочкою до викрадення на підставі закону ідля задоволення позову за статтею 162 СК України достатньо було факту викрадення дитинибез її згоди і відсутність рішення суду або органу опіку про місце проживання дитини цього факту не спростовує і не заважає відібрати у відповідача дитину та повернути їй для проживання з нею за новою адресою.
Суди не стали перевіряти, чи дійсно існує потреба у визначені судом або органом опіки місця проживання дитини, чи створені мною також належні умови для проживання, виховання і розвитку дитини, чи не призведе відмова у позові до порушення балансу інтересів матері й наданню переваги правам батька над принципом рівності обох батьків у праві на виховання дитини та чи дійсно поведінка батька була правомірною. 
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22, від 27 липня 2022 року у справі №475/431/21, від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, судове рішення ухвалено з порушенням пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільну дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З повідомлення відділу поліції № 2 (м. Одеса) Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області від 25 травня 2024 року слідує, що на службу «102» надійшло повідомлення о 16:33 год. про те, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 побив ОСОБА_1 , погрожує забрати спільну дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
30 травня 2024 року комісією було складено акт обстеження сім`ї, яка опинилася в складних життєвих обставинах, за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначено, що сім`я складається з батька дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 , який працює ДБР, матері - ОСОБА_1 , яка не працює. У присутності баби дитини встановлено, що 5 днів тому батько дитини забрав дочку від матері в АДРЕСА_4 та привіз до батьків, сам повернувся в м. Одесу. На цей час мати дитини приїхала за місцем проживання баби та діда дитини, має намір забрати дочку, стверджує, що орендує квартиру в АДРЕСА_2 . Бабі рекомендовано повернути дитину матері.
Відповідно до договору оренди квартири від 31 травня 2024 року ОСОБА_9 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) уклали договір про платне користування квартиру за адресою: АДРЕСА_2 для проживання 3-х осіб, вартістю 6 000,00 грн, на строк до 31 травня 2029 року.
04 червня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено начальником Охтирського РВП ГУНП в Сумській області Кладьком Р. про розгляд її заяв з приводу викрадення ОСОБА_2 малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та роз`яснено про її право звернутися до суду для вирішення спірних питань.
12 червня 2024 року начальник відділу поліції № 2 Одеського РУП № 1 В. Барба повідомив ОСОБА_1 про те, що її заява від 25 травня 2024 року зареєстрована ЄО № 11708 та розглянута згідно з вимогами Закону України «Про звернення громадян», порушення вимог СК України з боку ОСОБА_2 не встановлено.
08 червня 2024 року ОСОБА_1 допитана як потерпіла, а ОСОБА_10 допитана як свідок у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12024200460000518 від 08 червня 2024 року за частиною другою статті 146 КК України у приміщенні Охтирського РВП ГУНП в Сумській області.
12 червня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву до Служби у справах дітей Охтирської міської ради про невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, в якій просила вжити заходів щодо дотримання прав дитини згідно з частиною першою статті 152 СК України, впливу на осіб, які протиправно без її дозволу утримують дитину відповідно до статей 153, 163 СК України, до ОСОБА_2 - щодо невиконання батьківських обов`язків відповідно до статті 150, частини четвертої статті 155, частини другої статті 162 СК України.
18 липня 2024 року ОСОБА_1 задекларувала дочку ОСОБА_8 , 19 липня 2022 року до лікаря ТОВ «Амбулаторія сімейного лікаря». 
26 липня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву до Одеського районного управління поліції № 1 відділ поліції № 2 ГУНП в Одеській області про встановлення місця перебування малолітньої дитини. В ході перевірки встановлено, що станом на 06 серпня 2024 року дитина перебуває разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , про що було повідомлено заявницю.
ОСОБА_1 станом на 28 червня 2024 року на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває.
ОСОБА_1 станом на 06 липня 2024 року не знятої чи непогашеної судимості не має, що підтверджено витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей», з 30 травня 2024 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем, має рахунок в «Монобанк» з 14 серпня 2024 року.
09 серпня 2024 року складено фахівцем акт оцінки потреб сім`ї за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , та висновок оцінки потреб сім`ї в зв`язку з тим, що в Ізмаїльському міськрайонному суді перебуває на розгляді справа щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 
20 серпня 2024 року за заявою ОСОБА_1 комісія Служби у справах дітей Одеської міської ради провела обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 і дійшла висновку, що створено всі необхідні умови для повноцінного розвитку та виховання дитини.
25 грудня 2022 року, 25 лютого 2023 року, 08 липня 2023 року ОСОБА_2 звертався з заявами до відділу поліції № 1 (м. Одеса) Одеського РУП № 1 ГУНП в Одеській області про те, що його співмешканка ОСОБА_1 та її матір перешкоджають йому бачитися з дитиною ОСОБА_3 .
З витягу з ЄРДР кримінального провадження № 120241163500000302 від 30 травня 2024 року за правовою кваліфікацією - частиною першою статті 125 КК України слідує, що ОСОБА_2 просить прийняти заходи правового характеру до цивільної дружини ОСОБА_1 , яка в ході раптово виниклого конфлікту нанесла йому декілька ударів в ділянку тулуба в період часу 14:00 год 25 травня 2024 року за місцем спільного проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідно до характеристики від 18 липня 2024 року ОСОБА_2 перебуває на посаді детектива Другого підрозділу детективів Четвертого Головного підрозділу детективів НАБУ з 10 червня 2019 року до цього часу, має позитивну характеристику, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, має стабільний дохід, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває; станом на 18 липня 2024 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває.
ОСОБА_2 09 липня 2024 року задекларував дочку ОСОБА_8 19 липня 2022 року до лікаря КНП «Дитяча міська поліклініка № 3» Одеської міської ради.
15 листопада 2024 року представником відповідача суду надано висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з одним з батьків, від 25 жовтня 2024 року, який адресовано Ізмаїльському міськрайонному суду Одеської області.
На час розгляду цієї справи місце проживання дитини ОСОБА_11 органом опіки та піклування або судом невизначене, відповідний спір між батьками не вирішений та перебуває на розгляді у Ізмаїльському районному суді Одеської області(справа № 522/11719/24).
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України). 
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). 
Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). 
Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 (провадження 
№ 61-7478сво23) вказано, що:
«ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (див. висновки у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).
Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.
Зміст статті 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації застосовується, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків.
Судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є умовою/підставою застосування статті 162 СК України. Основною умовою застосування статті 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини».
Якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 10 СК України).
Законодавець визначив порядок усунення прогалин в сімейному праві. Сімейні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в законі безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом сімейно-правового регулювання (статті 1, 2 СК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин (норми законодавства або договору); існує норма, що регулює подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року в справі № 461/3122/19 (провадження № 61-10148сво22)).
Касаційний суд констатує, що в СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один із батьків змінив місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання її не змінював. Подібною нормою є стаття 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, суперечить принципу розумності та справедливості.
Тому Об`єднана палата вважає, що мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, згідно з статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/2778/17 (провадження № 61-37919св18)».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження 
№ 61-12112сво22) вказано, що:
«у частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.
У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.
У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклуванння відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь орган уопіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо».
Касаційний суд вже неодноразово звертав увагу, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року в справі № 753/23626/17, від 22 червня 2022 року в справі № 757/33742/19-ц, від 14 грудня 2023 року в справі № 127/20368/21, від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20, від 09 липня 2025 року у справі № 306/2788/23).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22, від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21).
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 просила відібрати малолітню дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 і повернути її матері; вказувала, що до 25 травня 2024 року вона з малолітньою дочкою проживала за адресою: АДРЕСА_1 і майже самостійно займалася вихованням та забезпеченням інтересів дитини, відповідач проживав з ними не постійно. 25 травня 2024 року між нею та відповідачем відбувся конфлікт, в результаті якого відповідач вчинив відносно неї у присутності дитини домашнє насильство, забрав дочку та відвіз без її згоди до своїх батьків в м. Охтирку Сумської області. З цього приводу вона зверталася з заявою до служби у справах дітей Охтирської міської ради, якою рекомендовано повернути дитину матері, але дитину їй не віддали;
суди встановили, що сторони мають спільну дочку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зареєстрованому шлюбі не перебували; 25 травня 2024 року після конфлікту між сторонами батько забрав дочку та відвіз до своїх батьків в м. Охтирка; 30 травня 2024 року комісією було складено акт обстеження сім`ї, яка опинилася в складних життєвих обставинах, за адресою: АДРЕСА_3 , та встановлено, що 5 днів тому батько дитини забрав дочку від матері в АДРЕСА_4 та привіз до батьків, сам повернувся в м. Одесу, рекомендовано повернути дитину матері; між сторонами існує спір щодо постійного місця проживання дитини, який станом на час розгляду судами не вирішений та перебуває на розгляді у Ізмаїльському районному суді Одеської області (справа № 522/11719/24); на час розгляду справи місце проживання дитини - ОСОБА_11 органом опіки та піклування або судом не визначалось;
суди не врахували, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Згідно з статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону, мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини і у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання. При розгляді судом спорів, зокрема щодо відібрання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (статті 19 СК України), проте у разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами; під час розгляду судом таких спорів також обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), тобто у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності;
аналіз матеріалів справи свідчить, що при розгляді справи суд першої інстанції не отримав висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання цього спору, без наведення обставин, які б свідчили про наявність причин, за який цей висновок неможливо отримати. Апеляційний суд на це уваги не звернув; 
у позовній заяві та при розгляді справи ОСОБА_1 посилалась на систематичні факти вчинення відповідачем домашнього насильства щодо неї в присутності дитини, а не лише 25 травня 2024 року, коли відповідач забрав дочку; суди не перевірили цих доводів позивача та не з`ясували, чи відбувалося домашнє насильство зі сторони відповідача у присутності дитини, що є обов`язком суду при вирішенні спорів щодо відібрання дитини, як і не мотивували відхилення таких доводів позивача.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , у зв`язку з чим оскаржені судові рішення належить скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що «додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2024 року та постанови Сумського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, то додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2025 року також підлягає скасуванню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального права та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення та додаткове рішення суду першої інстанції- скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2024 року, додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2025 рокута постанову Сумського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року скасувати.
Справу № 583/4315/24 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко