ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2026 м. Дніпро Справа № 904/812/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Ярешко О.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 (суддя Рудь І. А.)
у справі № 904/812/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОКТБ», м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ», м. Нікополь, Дніпропетровська обл.
про стягнення 213 785, 56 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОКТБ» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» про стягнення 213 785,56 грн, з яких: 120 741,21 грн пені, 19 958,45 грн 3 % річних та 73 085,90 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 20180688 від 08.11.2018 у частині своєчасної оплати поставленого товару. Позивач зазначив, що відповідач оплатив отриманий товар із порушенням погоджених сторонами строків, у зв`язку із чим на підставі пункту 7.2 договору нарахував пеню, а відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України 3 % річних та інфляційні втрати.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОКТБ» 120 741,21 грн пені, 19 958,45 грн 3 % річних, 73 085,90 грн інфляційних втрат, 2 662,40 грн судового збору та 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір поставки № 20180688 від 08.11.2018, на виконання якого позивач поставив відповідачу товар відповідно до погоджених сторонами специфікацій та видаткових накладних. Водночас відповідач оплатив поставлений товар із порушенням визначених договором і специфікаціями строків, що підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося відповідачем.
Місцевий господарський суд установив, що пунктом 7.2 договору сторони передбачили обов`язок покупця у разі порушення строків оплати сплатити постачальнику пеню у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення.
Відхиляючи заперечення відповідача щодо непогодження сторонами конкретного розміру пені, суд першої інстанції зазначив, що облікова ставка Національного банку України має конкретне числове значення, яке встановлюється відповідним рішенням Національного банку України та є загальнодоступним. На переконання суду, формулювання «не більше подвійної облікової ставки НБУ» визначає максимальний розмір відповідальності покупця та передбачає можливість постачальника визначити розмір пені в межах погодженого сторонами граничного показника.
При цьому суд першої інстанції врахував висновки, викладені у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2026 у справі № 904/972/25, стосовно застосування аналогічної за змістом умови договору.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення пеня у розмірі 120 741,21 грн не перевищує встановленої договором межі та розрахована відповідно до умов пункту 7.2 договору, у зв`язку із чим визнав вимогу про її стягнення обґрунтованою.
Також суд перевірив розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат і встановив їх арифметичну правильність та відповідність вимогам статті 625 Цивільного кодексу України. Суд урахував, що відповідач не заперечував проти правильності наданих позивачем розрахунків у цій частині.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, зважаючи на характер і складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, значення спору для сторін, а також заперечення відповідача, зменшив заявлену позивачем до відшкодування суму таких витрат із 22 000 грн до 15 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 у частині стягнення пені, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі відповідач просить: скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у частині задоволення позовних вимог про стягнення 120 741,21 грн пені; ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОКТБ» про стягнення 120 741,21 грн пені відмовити повністю; здійснити перерозподіл судових витрат з урахуванням результатів апеляційного перегляду. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції апелянтом не оскаржується.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Апелянт посилається на положення частин першої та п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України та вказує, що судове рішення має бути законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. На переконання скаржника, оскаржуване рішення в частині стягнення 120 741,21 грн пені цим вимогам не відповідає.
Відповідач наголошує, що суд першої інстанції неправильно витлумачив зміст пункту 7.2 договору поставки № 20180688 від 08.11.2018, відповідно до якого у випадку порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення.
На думку апелянта, використане сторонами формулювання «не більше подвійної облікової ставки НБУ» визначає лише максимально допустиму межу пені, однак не встановлює її конкретного розміру. Саме по собі посилання на облікову ставку Національного банку України, яка має конкретне числове вираження у відповідному періоді, не усуває невизначеності щодо того, який саме розмір пені в межах установленого обмеження був погоджений сторонами.
Скаржник стверджує, що суд першої інстанції помилково ототожнив законодавче та договірне обмеження максимального розміру відповідальності з досягненням сторонами згоди щодо конкретного розміру пені. За позицією відповідача, словосполучення «не більше» охоплює будь-який розмір у межах від нульового значення до подвійної облікової ставки Національного банку України, а тому не дає можливості встановити конкретну величину санкції, погоджену сторонами під час укладення договору.
Посилаючись на статтю 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», апелянт зазначає, що розмір пені за прострочення виконання грошового зобов`язання має встановлюватися за згодою сторін. На переконання скаржника, така згода передбачає двостороннє погодження конкретного розміру санкції під час укладення договору, а не надання одній зі сторін права визначити цей розмір після допущення порушення.
Апелянт не погоджується з висновком місцевого господарського суду про надання постачальнику можливості дискреційного обрання розміру пені в межах подвійної облікової ставки Національного банку України. Відповідач зазначає, що пункт 7.2 договору не містить прямої умови про надання постачальнику такого права та не визначає порядку його реалізації.
На думку скаржника, можливість кредитора самостійно встановити конкретний відсоток пені після виникнення прострочення фактично становить одностороннє визначення або зміну умов відповідальності боржника. Такий підхід, як стверджує апелянт, суперечить статті 525 Цивільного кодексу України, відповідно до якої одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Посилаючись також на статтю 627 Цивільного кодексу України, відповідач зауважує, що свобода договору передбачає спільне визначення його умов сторонами під час укладення договору, а не право кредитора одноосібно визначати розмір майнової відповідальності боржника після порушення зобов`язання.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18. За твердженням скаржника, відповідно до цього висновку необхідною умовою застосування відповідальності у вигляді пені є визначення у договорі конкретного розміру відповідної штрафної санкції.
Відповідач зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку про те, що частина шоста статті 231 Господарського кодексу України не встановлює конкретного розміру пені, яка підлягає стягненню, а лише визначає порядок установлення такого розміру в договорі з урахуванням облікової ставки Національного банку України та періоду застосування відповідної санкції.
З огляду на це апелянт стверджує, що посилання у договорі на облікову ставку Національного банку України саме по собі визначає лише спосіб формування і граничну межу пені, але не свідчить про погодження сторонами конкретного відсотка, який підлягає застосуванню до простроченої суми.
Крім того, скаржник посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, за змістом якої зобов`язання зі сплати пені та її розмір мають визначатися укладеним сторонами договором, оскільки сторони вправі взагалі не передбачати застосування відповідної санкції за порушення строків розрахунків. За твердженням апелянта, стягнення пені у розмірі, не погодженому сторонами та прямо не встановленому законом, порушує принцип свободи договору.
Також відповідач посилається на постанову Вищого господарського суду України від 29.08.2017 у справі № 910/2031/16, у якій наведено висновки щодо застосування частин четвертої та шостої статті 231 Господарського кодексу України. Апелянт зазначає, що у разі, коли законом не визначено розміру штрафних санкцій, вони застосовуються у розмірі, передбаченому договором, та мають бути встановлені у відсотковому відношенні, у визначеній грошовій сумі або в інший передбачений законом спосіб.
На підтвердження своєї позиції скаржник наводить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.04.2017 у справі № 904/1440/17 та від 30.01.2015 у справі № 904/9937/14. За твердженням апелянта, у цих справах суди, розглядаючи аналогічні за змістом договірні умови, виходили з того, що формулювання «не більше подвійної облікової ставки НБУ» встановлює лише обмеження розміру пені, а не її конкретний розмір, у зв`язку із чим відмовляли у стягненні відповідної санкції.
Окремо апелянт указує на порушення судом першої інстанції вимог частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України щодо врахування висновків Верховного Суду при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував наведений відповідачем у відзиві висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/4156/18, натомість обґрунтував рішення постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2026 у справі № 904/972/25.
На думку відповідача, постанова суду апеляційної інстанції у справі № 904/972/25 не має преюдиційного значення для цієї справи та не може мати переваги над правовими висновками Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду. Тому посилання місцевого господарського суду на зазначену постанову апеляційного суду не звільняло його від обов`язку врахувати висновки суду касаційної інстанції.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу відповідач підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і, заперечуючи проти позиції позивача, додатково зазначив таке.
Окрім наведених в апеляційній скарзі рішень Господарського суду Дніпропетровської області від 11.04.2017 у справі № 904/1440/17 та від 30.01.2015 у справі № 904/9937/14, апелянт послався на рішення цього ж суду від 19.02.2025 у справі № 904/5294/24. За твердженням відповідача, у зазначеній справі суд, досліджуючи подібну договірну умову, дійшов висновку, що формулювання про сплату пені у розмірі «не більше подвійної облікової ставки Національного банку України» визначає лише граничний розмір відповідальності, але не встановлює конкретної ставки пені, погодженої сторонами, у зв`язку із чим відмовив у задоволенні відповідних вимог.
Заперечуючи проти застосування до спірних правовідносин принципу contra proferentem, апелянт послався на положення статті 637 Цивільного кодексу України та зазначив, що цей принцип може застосовуватися у разі наявності неточностей, суперечностей або неоднозначності у формулюванні умов договору. На переконання відповідача, пункт 7.2 договору не є двозначним, оскільки однозначно визначає лише максимальну межу можливої відповідальності «не більше подвійної облікової ставки Національного банку України», однак не містить конкретного розміру пені, який підлягає застосуванню. Тому, як вважає апелянт, шляхом тлумачення договору суд не вправі доповнювати його умовою про конкретну ставку пені, щодо якої сторони безпосередньо не домовилися.
Розвиваючи доводи щодо застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, відповідач зазначив, що договір, досліджений у тій справі, містив посилання на статтю 231 Господарського кодексу України. Проте Велика Палата Верховного Суду, проаналізувавши умови договору та законодавче регулювання, дійшла висновку про необхідність погодження сторонами конкретного розміру пені. На думку апелянта, посилання у договорі на спосіб визначення або граничну межу неустойки не замінює домовленості сторін щодо її конкретного розміру, а тому висновки у справі № 904/4156/18 підлягають урахуванню і в цій справі.
Щодо постанови Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18 апелянт додатково зауважив, що сформульований у ній висновок має загальний характер: пеня може бути стягнута лише тоді, коли обов`язок її сплати та конкретний розмір установлено договором або законом. Відповідач наполягає, що подвійна облікова ставка Національного банку України є законодавчо визначеним обмеженням розміру пені, а не конкретною ставкою, яка автоматично застосовується до кожного порушеного грошового зобов`язання.
Окремо апелянт заперечив твердження позивача про відсутність постанови від 29.08.2017 у справі № 910/2031/16. Відповідач зазначив, що відповідний судовий акт ухвалений Вищим господарським судом України, який до початку роботи Верховного Суду здійснював касаційний перегляд господарських справ.
За доводами апелянта, у пункті 8.3 договору, дослідженого у справі № 910/2031/16, сторони погодили пеню саме «у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України», тобто без слів «не більше». Тому відповідач вважає, що в тій справі договір містив конкретну ставку пені, тоді як пункт 7.2 договору у справі № 904/812/26 установлює лише її верхню межу. Апелянт також послався на те, що постановою Вищого господарського суду України від 29.08.2017 судові рішення попередніх інстанцій були скасовані в частині стягнення 437 385 554,08 грн пені, а справу в цій частині передано на новий розгляд.
На переконання відповідача, зазначене розмежування узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, у якій при аналізі справи № 910/2031/16 звернуто увагу на те, що конкретний розмір і строк нарахування пені були погоджені сторонами безпосередньо в договорі.
Стосовно посилання позивача на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2026 у справі № 904/972/25 апелянт підтримав раніше викладену позицію про те, що судове рішення апеляційної інстанції не має обов`язкового характеру для іншого складу суду та не може мати переваги над висновками Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду, які відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України підлягають урахуванню при виборі та застосуванні норми права.
Узагальнюючи викладені доводи, апелянт стверджує про: неправильне застосування статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та частини другої статті 343 Господарського кодексу України внаслідок стягнення пені за відсутності двосторонньої згоди сторін щодо її конкретного розміру; неправильне застосування частини шостої статті 231 Господарського кодексу України, яку суд першої інстанції, за позицією скаржника, помилково витлумачив як норму, що самостійно визначає розмір пені; порушення статей 525 та 627 Цивільного кодексу України внаслідок визнання за позивачем права самостійно обирати розмір санкції після порушення грошового зобов`язання; порушення частин першої, четвертої та п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України через неврахування правових висновків Верховного Суду та ненадання належної оцінки запереченням відповідача. 
Посилаючись на частини першу та четверту статті 269, а також статті 270, 275 і 277 Господарського процесуального кодексу України, апелянт зазначає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про відмову у стягненні 120 741,21 грн пені.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОКТБ» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та вважає доводи відповідача необґрунтованими, такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні умов договору та норм матеріального права. Позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Заперечуючи проти доводу апелянта про непогодження сторонами конкретного розміру пені, позивач посилається на зміст пункту 7.2 договору поставки № 20180688 від 08.11.2018, яким передбачено, що у випадку порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення.
На переконання позивача, наведена умова визначає обов`язок покупця сплатити пеню, вид порушення, за яке вона застосовується, базу та період її нарахування, а також граничний розмір відповідальності, пов`язаний із конкретним і загальнодоступним показником обліковою ставкою Національного банку України.
ТОВ «ОКТБ» зазначає, що, підписавши договір, відповідач добровільно погодився із передбаченим пунктом 7.2 механізмом визначення відповідальності за прострочення оплати. На думку позивача, така домовленість відповідає закріпленому статтею 627 Цивільного кодексу України принципу свободи договору.
Позивач наголошує, що саме ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» розробило та запропонувало до укладення типову форму договору поставки, включно з редакцією пункту 7.2. Тому відповідач не може посилатися на недоліки сформульованої ним договірної умови для повного звільнення від передбаченої цією умовою відповідальності.
Обґрунтовуючи свою позицію, ТОВ «ОКТБ» звертає увагу на зміст інших умов договору та стверджує про наявність істотного дисбалансу договірної відповідальності на користь покупця. Позивач зазначає, що відповідальність покупця за порушення грошового зобов`язання передбачена лише пунктом 7.2 договору, тоді як для постачальника встановлено значно ширший перелік штрафних санкцій.
Зокрема, позивач посилається на такі умови договору: пункт 3.8, яким передбачено штраф у розмірі 20 % вартості товару за порушення строків реєстрації податкової накладної; пункт 7.3, відповідно до якого за порушення строків поставки нараховується пеня у розмірі 0,1 % за кожний день прострочення, а у разі прострочення понад десять днів додатковий штраф у розмірі 5 %; пункт 7.4, яким передбачено сплату 5 % за прострочення передачі товару після здійснення попередньої оплати; пункти 7.5, 7.6, 7.8 та 7.9, якими передбачено пеню у розмірі 0,2 % за порушення строків повернення коштів, заміни товару або його доукомплектування; пункт 7.7, яким установлено штраф у розмірі 20 % вартості товару за поставку продукції неналежної якості або асортименту незалежно від її подальшої заміни; пункт 7.12, яким передбачено штраф у розмірі 500 грн за кожний випадок порушення працівниками постачальника правил перебування на території покупця.
На думку позивача, запропоноване апелянтом тлумачення пункту 7.2 договору призводить до фактичного усунення відповідальності покупця за несвоєчасну оплату поставленого товару, тоді як постачальник залишається зобов`язаним сплачувати передбачені договором численні штрафні санкції за порушення негрошових зобов`язань.
З огляду на те, що редакція договору була запропонована відповідачем, ТОВ «ОКТБ» посилається на принцип contra proferentem, відповідно до якого неясні або неоднозначні умови договору мають тлумачитися проти сторони, яка їх сформулювала, та на користь її контрагента. Тому можливі сумніви щодо змісту пункту 7.2 договору, на переконання позивача, не можуть тлумачитися на користь апелянта як автора відповідної умови.
ТОВ «ОКТБ» також вважає обґрунтованим урахування судом першої інстанції постанови Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2026 у справі № 904/972/25. Позивач зазначає, що у вказаній справі розглядалися аналогічні правовідносини, ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» також виступало відповідачем, а спір виник із типового договору поставки з ідентичною умовою щодо відповідальності покупця за порушення строків оплати.
Як вказує позивач, у справі № 904/972/25 суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони домовилися про обов`язок покупця сплатити пеню у разі прострочення оплати, встановили її граничний розмір та передбачили можливість кредитора визначити розмір пені в межах погодженого максимуму. У зв`язку із цим ТОВ «ОКТБ» вважає, що місцевий господарський суд правомірно врахував зазначену постанову під час вирішення цього спору.
Заперечуючи проти посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, позивач зазначає, що правовідносини у вказаній справі не є подібними до правовідносин сторін у справі № 904/812/26. За твердженням ТОВ «ОКТБ», у справі № 908/1501/18 сторони договору взагалі не передбачили можливості сплати пені та не визначили її розміру, у зв`язку із чим відмова у стягненні пені була зумовлена повною відсутністю відповідної договірної умови. Натомість у цій справі обов`язок покупця сплатити пеню прямо встановлений пунктом 7.2 договору.
Щодо посилання апелянта на постанову від 29.08.2017 у справі № 910/2031/16 позивач зазначає, що скаржник помилково визначив її як постанову Верховного Суду, оскільки Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду розпочав роботу лише у грудні 2017 року. ТОВ «ОКТБ» також посилається на те, що у справі № 910/2031/16 ухвалою Верховного Суду від 08.04.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження, а тому вважає наведене апелянтом посилання помилковим.
На цій підставі позивач стверджує, що зазначеної апелянтом постанови Верховного Суду від 29.08.2017 у справі № 910/2031/16 не існує, а тому відповідне посилання не може підтверджувати доводи апеляційної скарги.
Позивач заперечує і проти застосування до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18. На думку ТОВ «ОКТБ», обставини зазначеної справи відрізняються від обставин справи, що переглядається, оскільки договір у справі № 904/4156/18 не містив механізму визначення пені, а відповідна вимога обґрунтовувалася безпосередньо нормами законодавства. Натомість пункт 7.2 укладеного між сторонами договору містить орієнтир для обчислення пені у вигляді подвійної облікової ставки Національного банку України.
Крім того, позивач просить покласти на апелянта понесені в суді апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500 грн. На підтвердження зазначених витрат ТОВ «ОКТБ» надало: додаткову угоду № 1 від 28.07.2026 до договору про надання правничої допомоги № 2025231, якою погоджено гонорар у розмірі 5 500 грн за підготовку відзиву на апеляційну скаргу та ведення справи в Центральному апеляційному господарському суді; акт виконаних робіт № 20260000461 від 28.07.2026 на суму 5 500 грн; рахунок № 20260000461 від 28.07.2026; платіжну інструкцію № 4737 від 28.07.2026, яка, за твердженням позивача, підтверджує фактичну сплату 5 500 грн.
Посилаючись на статті 126 та 129 Господарського процесуального кодексу України, ТОВ «ОКТБ» вважає ці витрати реальними, документально підтвердженими та такими, що підлягають покладенню на апелянта.
З огляду на викладене позивач просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 без змін, а також стягнути з апелянта 5 500 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2026 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Чус О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 у частині стягнення 120 741,21 грн пені, витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/812/26; постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
29.07.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 20.07.2026 до суду апеляційної інстанції з Господарського суду Дніпропетровської області надійшли матеріали справи № 904/812/26.
29.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОКТБ» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відзиву на апеляційну скаргу. У відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, а також стягнути з апелянта 5 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. До відзиву додано документи на підтвердження заявлених судових витрат і докази його надсилання іншому учаснику справи.
05.08.2026 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу. У поданій відповіді апелянт заперечив проти доводів позивача, підтримав вимоги апеляційної скарги та просив долучити відповідь до матеріалів справи.
Розпорядженням керівника апарату Центрального апеляційного господарського суду від 26.08.2026 № 730/26, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чус О.В. - члена колегії суддів, відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених Рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025 № 1 (зі змінами), призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у судовій справі № 904/812/26.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2026 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В., Ярешко О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.08.2026 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 у частині стягнення 120 741, 21 грн пені до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів - Віннікова С.В., Ярешко О.В.
Відповідно до частини десятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у цій справі становить 213 785,56 грн та є меншою за сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а спір не належить до передбачених процесуальним законом винятків, апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Встановлені судом обставини справи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 08.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОКТБ» як постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» як покупцем укладено договір поставки № 20180688.
Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити продукцію матеріально-технічного призначення. Найменування, асортимент, кількість, ціна, умови та строки поставки товару визначаються у специфікаціях, які оформлюються у вигляді додатків та є невід`ємними частинами договору.
Згідно з пунктом 2.1 договору ціна за одиницю товару визначається у гривнях і зазначається у відповідних специфікаціях. Загальна сума договору відповідно до пункту 2.4 визначається сукупною вартістю товару, поставленого протягом усього строку його дії на підставі оформлених сторонами специфікацій.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що товар поставляється погодженими партіями протягом строку дії договору, а строк поставки кожної партії визначається у відповідній специфікації.
За умовами пункту 3.6 договору датою поставки товару та переходу права власності на нього є дата, зазначена покупцем у видатковій накладній під час приймання товару, якщо іншого порядку сторони не передбачили у відповідній специфікації.
Відповідно до пункту 4.1 договору покупець здійснює розрахунки шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника в порядку та строки, установлені специфікаціями. У разі погодження попередньої оплати покупець перераховує кошти в розмірі вартості відповідної партії товару, а у разі відстрочення платежу оплачує фактично прийняту кількість товару.
Пунктом 7.2 договору встановлено:
«У випадку порушення строків оплати Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення».
Згідно з пунктом 11.1 договору він набирає чинності з дати його підписання сторонами. Відповідно до додаткової угоди № 2 від 02.12.2022 строк дії договору продовжено до 31.12.2025, а в частині невиконаних зобов`язань до їх повного виконання сторонами.
На виконання договору сторони уклали специфікації № СП/102Н від 11.10.2022, № СП/115Н від 26.01.2023, № СП/93Н від 06.09.2022, № СП/117Н від 23.02.2023 та № СП/120Н від 30.03.2023.
За умовами зазначених специфікацій сторони погодили здійснення попередньої оплати в розмірі 50 % вартості товару, а решту 50 % протягом 30 календарних днів після його поставки.
За специфікацією № СП/102Н від 11.10.2022 сторони погодили поставку товару на загальну суму 30 960 грн.
16.03.2023 позивач поставив відповідачу товар за видатковою накладною № 57 від 07.03.2023. Кінцевим строком оплати було 16.04.2023. Після здійснення відповідачем часткової оплати 09.09.2023 неоплачений залишок становив 6 300 грн. Остаточний розрахунок проведено 16.10.2025, у зв`язку із чим заборгованість у розмірі 6 300 грн існувала з 09.09.2023 до 15.10.2025.
За специфікацією № СП/115Н від 26.01.2023 сторони погодили поставку товару на загальну суму 510 018 грн.
27.10.2023 позивач поставив товар за видатковою накладною № 303 від 24.10.2023. Кінцевим строком оплати було 26.11.2023. Після здійснення часткової оплати неоплачений залишок становив 225 009 грн. Остаточний розрахунок проведено 30.11.2023, тому прострочена заборгованість у зазначеному розмірі існувала з 27.11.2023 до 29.11.2023.
За специфікацією № СП/93Н від 06.09.2022 сторони погодили поставку товару на загальну суму 1 131 360 грн.
22.05.2023 позивач поставив товар за видатковою накладною № 112 від 17.05.2023. Кінцевим строком оплати було 22.06.2023. Після здійснених платежів неоплачений залишок становив 4 080 грн. Остаточний розрахунок проведено 23.01.2024, у зв`язку із чим заборгованість у розмірі 4 080 грн існувала з 23.06.2023 до 22.01.2024.
07.12.2023 за цією ж специфікацією позивач поставив товар за видатковою накладною № 317 від 04.12.2023. Кінцевим строком оплати було 06.01.2024. Сума простроченої заборгованості становила 278 400 грн. Остаточний розрахунок проведено 23.01.2024, тому заборгованість існувала з 07.01.2024 до 22.01.2024.
За специфікацією № СП/117Н від 23.02.2023 сторони погодили поставку товару на загальну суму 2 447 712 грн.
24.07.2023 позивач поставив товар за видатковою накладною № 196 від 20.07.2023. Кінцевим строком оплати було 23.08.2023. Після здійснення часткової оплати неоплачений залишок становив 163 056 грн. Остаточний розрахунок проведено 31.08.2024, у зв`язку із чим заборгованість у зазначеному розмірі існувала з 24.08.2023 до 30.08.2024.
28.07.2023 позивач поставив товар за видатковою накладною № 203 від 25.07.2023. Кінцевим строком оплати було 27.08.2023. Сума простроченої заборгованості становила 16 968 грн. Остаточний розрахунок проведено 31.10.2024, тому заборгованість існувала з 28.08.2023 до 30.10.2024.
28.07.2023 позивач також поставив товар за видатковою накладною № 204 від 25.07.2023. Кінцевим строком оплати було 27.08.2023. Сума простроченої заборгованості становила 124 800 грн. Остаточний розрахунок проведено 31.10.2024, у зв`язку із чим заборгованість існувала з 28.08.2023 до 30.10.2024.
09.09.2024 позивач поставив товар за видатковою накладною № 141 від 09.09.2024. Кінцевим строком оплати було 09.10.2024. Сума простроченої заборгованості становила 374 400 грн. Остаточний розрахунок проведено 31.10.2024, тому заборгованість існувала з 10.10.2024 до 30.10.2024.
Того ж дня позивач поставив товар за видатковою накладною № 142 від 09.09.2024. Кінцевим строком оплати також було 09.10.2024. Сума простроченої заборгованості становила 374 400 грн. Остаточний розрахунок проведено 31.10.2024, у зв`язку із чим заборгованість існувала з 10.10.2024 до 30.10.2024.
За специфікацією № СП/120Н від 30.03.2023 сторони погодили поставку товару на загальну суму 1 509 852 грн.
12.06.2023 позивач поставив товар за видатковою накладною № 149 від 09.06.2023. Кінцевим строком оплати було 12.07.2023. Сума простроченої заборгованості становила 86 400 грн. Остаточний розрахунок проведено 18.08.2023, тому заборгованість існувала з 13.07.2023 до 17.08.2023.
19.06.2023 позивач поставив товар за видатковою накладною № 158 від 16.06.2023. Кінцевим строком оплати було 19.07.2023. Сума простроченої заборгованості становила 144 000 грн. Остаточний розрахунок проведено 18.08.2023, у зв`язку із чим заборгованість існувала з 20.07.2023 до 17.08.2023.
25.12.2023 позивач поставив товар за видатковою накладною № 328 від 21.12.2023. Кінцевим строком оплати було 24.01.2024. Сума простроченої заборгованості становила 303 726 грн. Остаточний розрахунок проведено 22.11.2024, тому заборгованість існувала з 25.01.2024 до 21.11.2024.
Поставка товару за наведеними специфікаціями та видатковими накладними, його прийняття відповідачем, а також дати проведення розрахунків підтверджуються наявними у матеріалах справи специфікаціями, видатковими накладними та актами звірки взаємних розрахунків.
Основну заборгованість за поставлений товар відповідач сплатив до звернення позивача з позовом. Предметом спору є майнові наслідки прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань.
У зв`язку з порушенням погоджених строків оплати позивач на підставі пункту 7.2 договору здійснив нарахування пені із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України від відповідних сум простроченої заборгованості за кожний день прострочення.
Загальний заявлений позивачем розмір нарахувань становить 213 785,56 грн, з яких: 120 741,21 грн пені; 19 958,45 грн 3 % річних; 73 085,90 грн інфляційних втрат.
Відповідач не заперечував факту поставки та отримання товару, допущення прострочення його оплати, а також правильності заявлених позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат. Заперечення відповідача стосувалися наявності правових підстав для стягнення пені у зв`язку зі змістом пункту 7.2 договору.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За частиною другою цієї статті суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї.
Водночас згідно із частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 виключно в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 120 741,21 грн пені та просить ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 19 958,45 грн трьох процентів річних та 73 085,90 грн інфляційних втрат відповідачем не оскаржується. Доводів щодо неправильності визначення зазначених сум, відсутності прострочення грошового зобов`язання або ненастання передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України наслідків апеляційна скарга не містить.
Апелянт також не заперечує: укладення сторонами договору поставки № 20180688 від 08.11.2018 та додаткової угоди № 2 від 02.12.2022; здійснення позивачем поставок товару відповідно до погоджених сторонами специфікацій; отримання товару відповідачем; настання визначених специфікаціями строків остаточної оплати; допущення відповідачем прострочення виконання грошових зобов`язань; дати та розміри здійснених ним платежів; погашення основної заборгованості після спливу встановлених договором строків. 
Таким чином, наявність порушення відповідачем строків виконання грошових зобов`язань у цій справі не є спірною. Розбіжності сторін стосуються виключно того, чи містить пункт 7.2 договору належним чином погоджену умову про розмір пені та чи надає ця умова позивачу право розрахувати пеню із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України.
Наведені у відповіді на відзив від 05.08.2026 пояснення відповідача щодо застосування статті 637 Цивільного кодексу України, принципу contra proferentem, а також розмежування правовідносин у справах № 904/4156/18, № 908/1501/18, № 910/2031/16 і № 904/812/26 колегія суддів ураховує як конкретизацію правової позиції, покладеної в основу апеляційної скарги. Такі пояснення не змінюють предмета апеляційного перегляду та не містять нових вимог, які не були заявлені в апеляційній скарзі.
Таким чином, у межах цього апеляційного провадження перевірці підлягають правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які регулюють встановлення та стягнення договірної пені, тлумачення пункту 7.2 договору, а також правильність визначення суми пені, присудженої до стягнення.
Підстав для виходу за межі оскаржуваної частини рішення відповідно до частини четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів не встановила. Розподіл судових витрат підлягає перевірці як похідне питання залежно від результату розгляду апеляційної скарги.
Щодо нормативного регулювання договірної відповідальності у вигляді пені
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом статей 525, 526 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, погоджені сторонами умови договору визначають не лише зміст основного зобов`язання, а й передбачені сторонами правові наслідки його порушення.
Частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Відповідно до частини першої статті 548 цього Кодексу виконання зобов`язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
За частинами першою та третьою статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У такий спосіб, законодавчими ознаками пені є її нарахування: у зв`язку з порушенням саме грошового зобов`язання; у відсотковому співвідношенні до суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; за кожен день прострочення; у розмірі, встановленому договором або актом цивільного законодавства. 
Відповідно до частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
За частиною другою статті 551 цього Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства.
Пунктом 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Таким чином, правовою підставою для застосування пені може бути як безпосередньо норма закону, що визначає обов`язок і розмір відповідальності, так і погоджена сторонами умова договору. При цьому подальше виконання боржником основного грошового зобов`язання не припиняє права кредитора на стягнення пені, яке виникло внаслідок допущеного прострочення.
Спеціальним нормативним актом, що регулює відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».
Відповідно до статті 1 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що розмір пені, встановлений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.
Системний аналіз статей 1 і 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» свідчить, що законодавець, з одного боку, залишив визначення розміру пені на розсуд сторін договору, а з іншого — встановив імперативне обмеження, якого сторони та кредитор повинні дотримуватися під час її погодження і нарахування.
Таким чином, подвійна облікова ставка Національного банку України є максимально допустимою межею відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Водночас сама наявність такого законодавчого обмеження не виключає можливості сторін використати відповідний показник безпосередньо в договорі як об`єктивний критерій визначення розміру пені.
Оскільки порушення відповідачем строків оплати відбулося у 2023– 2024 роках, до оцінки правових наслідків такого порушення підлягають урахуванню також положення Господарського кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно із частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнавалися господарські санкції у вигляді грошової суми — неустойки, штрафу або пені, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України було встановлено, що в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.
За частиною шостою статті 231 цього Кодексу штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлювалися у відсотках, розмір яких визначався обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не було передбачено законом або договором.
Водночас частиною другою статті 343 Господарського кодексу України було передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, встановленому за згодою сторін, який не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.
Крім того, відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не було встановлено законом або договором, припинялося через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Господарський кодекс України втратив чинність з 28.08.2025 на підставі Закону України від 09.01.2025 № 4196-IX. Однак це не усуває необхідності врахування положень законодавства, чинного на час виникнення та порушення спірних зобов`язань. До того ж самостійними правовими підставами заявленої вимоги є умова пункту 7.2 договору, статті 549– 551, 611 Цивільного кодексу України та Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», які регулюють можливість установлення сторонами договірної пені.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначила, що неустойка може мати договірний характер або безпосередньо встановлюватися законом. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення законом або договором управненої та зобов`язаної сторін, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, виду штрафної санкції та її розміру.
Об`єднана палата також звернула увагу, що умови застосування неустойки визначаються вже на етапі формулювання змісту зобов`язання. Тому навіть у правовідносинах за участю тих самих сторін відмінність у змісті договірної умови може зумовлювати різні висновки щодо підстав і розміру відповідальності.
З наведеного нормативного регулювання випливає, що для стягнення договірної пені суд повинен установити: наявність погодженої сторонами умови про відповідальність; порушення, за яке передбачено таку відповідальність; сторону, зобов`язану сплатити пеню, та сторону, яка має право її вимагати; базу нарахування пені; ставку або об`єктивний порядок визначення її розміру; період нарахування; дотримання встановленої законом граничної межі. 

Щодо змісту і належного тлумачення пункту 7.2 договору; доводи про невизначеність ставки та односторонню зміну зобов`язання. 
Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.
За частиною третьою статті 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього його змісту значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст установлюється шляхом порівняння відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім змістом правочину та намірами сторін.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17 звернула увагу, що тлумачення правочину спрямоване на встановлення змісту вже погоджених сторонами прав та обов`язків, усунення неясностей і суперечностей у трактуванні його положень. Тлумачення не може створювати нових умов договору, а має лише роз`яснювати зміст тих умов, які були включені сторонами до правочину.
Відповідно до пункту 7.2 договору: «У випадку порушення строків оплати Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення».
Оцінюючи наведене положення, колегія суддів виходить із необхідності врахування його повного змісту, а не лише відокремленого словосполучення «не більше».
Зі змісту пункту 7.2 договору вбачається, що сторони погодили всі основні елементи відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а саме: порушення, за яке настає відповідальність, недотримання покупцем строків оплати; зобов`язану сторону покупця; управнену сторону постачальника; вид відповідальності пеню; базу нарахування несплачену суму; одиницю нарахування кожен день прострочення; періодичність застосування ставки відповідно до облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період; максимально допустимий розмір пені подвійну облікову ставку Національного банку України.
Використане сторонами формулювання «Покупець сплачує Постачальнику пеню» свідчить про встановлення обов`язку покупця, а не лише про зазначення абстрактної можливості застосування відповідальності в майбутньому. Умова договору не містить застережень про необхідність укладення після порушення зобов`язання додаткової угоди, погодження окремої ставки або вчинення сторонами будь-яких інших дій для виникнення обов`язку зі сплати пені.
Облікова ставка Національного банку України є офіційним, об`єктивним і незалежним від волі сторін показником. Та обставина, що її числове значення може змінюватися протягом строку дії договору, не свідчить про невизначеність договірної умови. Розмір пені в кожний відповідний період може бути встановлений шляхом застосування офіційної облікової ставки, яка діяла в цей період, до суми простроченого платежу.
Таким чином, для обчислення максимально погодженого сторонами розміру пені не потрібно додаткового волевиявлення відповідача або повторного погодження сторонами її числового значення. Такий розмір визначається за передбаченим договором алгоритмом: виходячи з несплаченої суми, подвійної облікової ставки Національного банку України, чинної протягом відповідного періоду, кількості днів прострочення та фактичної кількості календарних днів у відповідному році.
Довід апелянта про те, що в межах формулювання «не більше подвійної облікової ставки Національного банку України» теоретично можуть застосовуватися різні показники 0,1 %, 1 %, 5 % річних або будь-яке інше значення, не спростовує визначеності максимальної межі відповідальності.
Можливість кредитора заявити до стягнення суму, меншу від максимально допустимої, стосується обсягу реалізації належного йому права, а не визначеності договірного зобов`язання. Погодження сторонами верхньої межі пені означає, що боржник заздалегідь погодився з можливістю застосування відповідальності в будь-якому розмірі, який не перевищує об`єктивно обчислюваного договірного максимуму.
Відповідно до частини першої статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 20 цього Кодексу право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Зазначені положення узгоджуються з принципом диспозитивності господарського судочинства, закріпленим у статті 14 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого суд розглядає справу в межах заявлених вимог.
Тому кредитор, звертаючись до суду, вправі вимагати стягнення всієї суми пені, обчисленої в межах погодженого сторонами максимуму, або лише її частини. Заявлення вимоги в меншому розмірі не означає встановлення кредитором нової ставки пені, так само як заявлення пені в максимальному погодженому розмірі не є доповненням чи односторонньою зміною договору.
У цій справі позивач не встановлював нового виду відповідальності, не змінював підстав її застосування, базу нарахування або погоджену сторонами граничну ставку. Він реалізував передбачене пунктом 7.2 договору право на стягнення пені, здійснивши її розрахунок із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, тобто не перевищивши визначену договором і законом межу.
За таких обставин нарахування позивачем пені в максимальному розмірі, передбаченому пунктом 7.2 договору, не є односторонньою зміною зобов`язання в розумінні статті 525 Цивільного кодексу України. Одностороння зміна передбачала б заміну або доповнення погодженої сторонами умови без згоди іншої сторони. Натомість позивач застосував умову в тому вигляді, в якому вона була включена до підписаного сторонами договору.
Посилання відповідача на статтю 627 Цивільного кодексу України також не підтверджує його позиції. Закріплений цією нормою принцип свободи договору полягає, зокрема, у праві сторін самостійно визначати зміст договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони скористалися свободою договору під час укладення договору № 20180688 від 08.11.2018 та погодили пункт 7.2 у відповідній редакції. Доказів визнання цієї умови недійсною, її зміни або виключення з договору матеріали справи не містять. Тому свобода договору не може тлумачитися як право сторони після допущеного порушення не виконувати погоджену умову про відповідальність.
Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне уточнити висновок суду першої інстанції про наявність у постачальника «дискреційного права» визначати розмір пені в межах установленого договором максимуму.
Таке формулювання може створювати помилкове враження, що позивач вправі довільно встановлювати ставку пені після виникнення прострочення. Насправді правова підстава стягнення полягає не в необмеженій дискреції постачальника, а в тому, що сторони безпосередньо в договорі: установили обов`язок покупця сплатити пеню; визначили порушення, за яке вона сплачується; погодили базу та щоденний порядок її нарахування; пов`язали розмір відповідальності з об`єктивним показником; установили її максимально допустиму межу.
Таким чином, позивач не визначив умову відповідальності одноособово, а лише заявив до судового захисту вимогу в межах умови, раніше погодженої обома сторонами. Неточність окремого формулювання мотивувальної частини рішення суду першої інстанції не призвела до неправильного вирішення спору по суті та сама собою не становить підстави для скасування правильного за результатом судового рішення.
З огляду на викладене доводи апелянта про відсутність у пункті 7.2 договору погодженого механізму визначення пені, одноособове встановлення позивачем її ставки та порушення статей 525, 627 Цивільного кодексу України колегія суддів відхиляє.
Щодо застосування постанови КГС ВС від 14.12.2023 у справі № 909/452/22
Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічне положення закріплено в частині шостій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні відповідних норм права.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначила, що подібність правовідносин оцінюється за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Основним є змістовий критерій, тобто характер прав і обов`язків учасників спірних правовідносин, визначених нормами права та умовами договору. Тотожність сторін, предмета договору або всіх фактичних обставин справи для застосування правового висновку не вимагається.
Колегія суддів установила, що найбільш наближеною до спірних правовідносин є постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 909/452/22.
У справі № 909/452/22 предметом касаційного перегляду, серед іншого, було питання про правомірність стягнення пені за договором оренди залізничного рухомого складу.
Пунктом 6.4 договору, дослідженого Верховним Судом у зазначеній справі, сторони погодили, що в разі порушення орендарем строків перерахування орендної плати він зобов`язаний сплатити орендодавцю пеню «в розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми простроченої орендної плати».
Заперечуючи проти стягнення пені, скаржник у справі № 909/452/22 стверджував, що сторони не погодили її конкретного розміру, а суд апеляційної інстанції безпідставно застосував подвійну облікову ставку Національного банку України. На обґрунтування своєї позиції скаржник посилався саме на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, та Верховного Суду, наведені в постанові від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18.
Таким чином, заперечення скаржника у справі № 909/452/22 за своїм змістом відповідали основному доводу ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» у справі, що переглядається: словосполучення «не більше подвійної облікової ставки НБУ» нібито визначає лише верхню межу відповідальності, але не встановлює погодженого сторонами розміру пені.
Перевіряючи зазначені доводи, Верховний Суд у постанові від 14.12.2023 спочатку врахував загальні висновки, викладені у справах № 904/4156/18 та № 908/1501/18, за змістом яких: розмір пені за порушення грошових зобов`язань установлюється договором за згодою сторін; якщо правочин не містить умов щодо розміру та бази нарахування пені або передбачає її нарахування лише відповідно до чинного законодавства, пеня може бути стягнута за умови, що обов`язок і порядок її сплати визначені відповідним законодавчим актом; саме по собі посилання на частину шосту статті 231 Господарського кодексу України за відсутності погодженої договірної умови не є достатньою підставою для стягнення пені.
Водночас Верховний Суд встановив, що у справі № 909/452/22 пеня була нарахована не внаслідок безпосереднього застосування частини шостої статті 231 Господарського кодексу України та не на підставі загального посилання договору на чинне законодавство, а відповідно до конкретного пункту договору, яким передбачено обов`язок орендаря сплатити пеню в розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення від суми простроченої орендної плати.
За результатами касаційного перегляду Верховний Суд погодився зі стягненням пені, розрахованої із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України.
У пункті 5.4 постанови від 14.12.2023 Верховний Суд дійшов висновку, що відповідальність за порушення строків перерахування орендної плати була чітко погоджена сторонами, оскільки умовами договору визначено: обов`язок сплатити пеню; її розмір; базу нарахування.
Крім того, Верховний Суд прямо зазначив, що такий висновок не суперечить правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/4156/18 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 908/1501/18.
Порівняння договірних умов у справі № 909/452/22 і справі № 904/812/26 свідчить про їх змістовну подібність.
У справі № 909/452/22 сторони передбачили обов`язок орендаря сплатити орендодавцю пеню: у разі порушення строків перерахування орендної плати; в розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України; за кожен день прострочення; від суми простроченої орендної плати.
У справі № 904/812/26 сторони передбачили обов`язок покупця сплатити постачальнику пеню: у разі порушення строків оплати; у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України; за кожен день прострочення; від несплаченої суми.
Більше того, пункт 7.2 договору у справі № 904/812/26 додатково уточнює, що підлягає застосуванню облікова ставка Національного банку України, яка діяла саме за період, за який нараховується пеня. Отже, досліджувана у цій справі умова договору містить не менший, а навіть дещо вищий рівень деталізації порядку визначення пені порівняно з умовою, оціненою Верховним Судом у справі № 909/452/22.
Відмінність виду основного договору оренда у справі № 909/452/22 та поставка у справі № 904/812/26 не змінює змісту спірних правовідносин у частині відповідальності. В обох випадках: сторонами договору є суб`єкти господарювання; боржник порушив строк виконання грошового зобов`язання; договором безпосередньо передбачено обов`язок сплатити пеню; застосовано однакове формулювання щодо її розміру; базою нарахування є сума простроченого платежу; пеня нараховується за кожен день прострочення.
Таким чином, визначальним є не вид договору, а однаковий зміст договірного обов`язку та однакове нормативне регулювання відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Постанова Верховного Суду у справі № 909/452/22 ухвалена після постанов у справах № 904/4156/18 і № 908/1501/18. При цьому Верховний Суд не відступав від висновків, викладених у цих справах, а застосував їх до договірної умови, яка, як і пункт 7.2 договору у справі № 904/812/26, містила формулювання «не більше подвійної облікової ставки НБУ».
Тому посилання апелянта лише на загальні висновки у справах № 904/4156/18 та № 908/1501/18 без урахування їх подальшого застосування Верховним Судом у справі № 909/452/22 є неповним та не підтверджує необхідності відмови в задоволенні вимоги про стягнення пені.
Не наведення учасниками справи посилання на постанову Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 909/452/22 не перешкоджає її врахуванню судом апеляційної інстанції. Застосування належної норми права та врахування правових висновків Верховного Суду належать до обов`язків суду і не залежать виключно від правової кваліфікації, запропонованої сторонами.
З огляду на викладене колегія суддів ураховує висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 14.12.2023 у справі № 909/452/22, та доходить висновку, що формулювання пункту 7.2 договору № 20180688 від 08.11.2018 є достатнім для встановлення обов`язку відповідача сплатити пеню, визначення її розміру та бази нарахування.
Таким чином, довід апеляційної скарги про те, що умова щодо сплати пені в розмірі «не більше подвійної облікової ставки НБУ» за своєю природою не може вважатися погодженням розміру пені, безпосередньо спростовується правовим висновком Верховного Суду, сформульованим у подібних правовідносинах.
Щодо посилань апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/4156/18 та постанову КГС ВС у справі № 908/1501/18.
Апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та стверджує, що сформульований у ній висновок виключає можливість стягнення пені, якщо договір містить лише спосіб її формування або максимальну межу, але не встановлює сталого числового значення відповідної ставки.
Колегія суддів погоджується із загальним висновком про те, що обов`язок зі сплати пені та порядок визначення її розміру повинні бути встановлені договором або законом. Водночас правова позиція Верховного Суду має застосовуватися з урахуванням змісту договірної умови та фактичних обставин справи, у якій її сформульовано.
У справі № 904/4156/18 Велика Палата Верховного Суду досліджувала договір купівлі-продажу уранового оксидного концентрату.
Пунктом 4.1 цього договору було передбачено, що в разі порушення своїх зобов`язань сторони несуть відповідальність, визначену договором і чинним законодавством.
Відповідно до пункту 4.2 договору за кожний день прострочення виконання зобов`язань винна сторона повинна була сплатити штрафні санкції «у розмірі, передбаченому статтею 231 Господарського кодексу України», від обсягу невиконаних зобов`язань.
Таким чином, договір у справі № 904/4156/18: не визначав, що відповідною штрафною санкцією є саме пеня; не містив конкретного посилання на облікову або подвійну облікову ставку Національного банку України; не встановлював числового значення або кратності ставки; відсилав для визначення розміру санкції загалом до статті 231 Господарського кодексу України. 
Позивач у справі № 904/4156/18 самостійно визначив пеню виходячи з облікової ставки Національного банку України, вважаючи, що відповідний розмір безпосередньо встановлений частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду не погодилася з таким підходом і зазначила, що частина шоста статті 231 Господарського кодексу України не встановлює конкретного розміру штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а лише передбачає спосіб її формування у відсотковому співвідношенні з урахуванням облікової ставки Національного банку України.
Саме тому в пунктах 6.31– 6.36 постанови від 10.12.2019 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення пені: договір не встановлював її конкретного розміру, а норма закону, до якої відсилав договір, також такого розміру безпосередньо не визначала.
Натомість пункт 7.2 договору № 20180688 від 08.11.2018 не містить загального відсилання до статті 231 Господарського кодексу України або до чинного законодавства.
У цьому пункті сторони безпосередньо зазначили: вид санкції пеня; порушення недотримання покупцем строків оплати; зобов`язану сторону покупця; одержувача пені постачальника; базу нарахування несплачену суму; періодичність за кожен день прострочення; критерій визначення розміру подвійна облікова ставка Національного банку України; часовий показник ставки ставка, що діяла за відповідний період; максимальну межу відповідальності не більше подвійної облікової ставки Національного банку України. 
Таким чином, на відміну від договору у справі № 904/4156/18, для обчислення пені у справі № 904/812/26 немає потреби визначати її вид або розмір шляхом безпосереднього застосування частини шостої статті 231 Господарського кодексу України. Необхідні для розрахунку елементи передбачені самим договором.
Твердження апелянта про тотожність зазначених справ ґрунтується на неправильному ототожненні двох різних договірних конструкцій: загального відсилання до норми закону, яка не встановлює конкретної ставки; безпосереднього включення до договору об`єктивного показника у вигляді подвійної облікової ставки Національного банку України. 
Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/4156/18 не досліджувала договірної умови зі словами «пеня у розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ» та не формулювала висновку про неможливість стягнення пені за наявності саме такого положення договору.
Висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що суд не може самостійно визначити розмір пені на підставі частини шостої статті 231 Господарського кодексу України, якщо відповідного розміру не встановлено договором. У справі, що переглядається, суд не визначає та не доповнює договірну ставку, а застосовує безпосередньо погоджений сторонами показник подвійної облікової ставки Національного банку України.
Тому висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/4156/18 не спростовують обґрунтованості позовної вимоги, а підтверджують необхідність перевірити зміст конкретної договірної умови. Така перевірка свідчить, що пункт 7.2 договору, на відміну від договору у справі № 904/4156/18, містить необхідні елементи для визначення пені.
Посилання відповідача на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18 також не підтверджує доводів апеляційної скарги.
У справі № 908/1501/18 позивач заявив вимогу про стягнення пені за несвоєчасну оплату поставленої продукції, посилаючись безпосередньо на частину шосту статті 231 Господарського кодексу України.
За встановленими в тій справі обставинами сторони: не передбачили договором можливості сплати пені за порушення строків розрахунку; не визначили її розміру; не встановили бази та порядку її нарахування. 
Верховний Суд зазначив, що частина шоста статті 231 Господарського кодексу України визначає можливість установлення санкцій у відсотковому співвідношенні з обліковою ставкою Національного банку України як одиницею їх вимірювання, однак сама собою не створює договірного обов`язку зі сплати пені.
Вирішальним для відмови в задоволенні вимоги у справі № 908/1501/18 було те, що сторони взагалі не передбачили в договорі можливості сплати пені та не визначили її розміру. За таких обставин стягнення пені лише на підставі частини шостої статті 231 Господарського кодексу України суперечило б принципу свободи договору, оскільки сторони вправі не встановлювати штрафних санкцій за порушення строків розрахунку.
У справі № 904/812/26 фактичні обставини є іншими. Пункт 7.2 договору прямо передбачає: обов`язок покупця сплатити пеню; конкретне порушення, за яке вона сплачується; базу нарахування; щоденний порядок нарахування; об`єктивний показник для визначення її розміру. 
Тому загальний висновок Верховного Суду у справі № 908/1501/18 про необхідність договірного або законодавчого встановлення обов`язку зі сплати пені в цій справі дотримано.
Довід апелянта про те, що правова позиція у справі № 908/1501/18 має ширший характер і підлягає застосуванню незалежно від відмінностей у змісті договорів, колегія суддів відхиляє. Висновок щодо застосування норми права не може бути відокремлений від фактичної основи судового рішення, у межах якої його сформульовано.
У справі № 908/1501/18 договірний обов`язок зі сплати пені був відсутній. У справі № 904/4156/18 договір лише відсилав до статті 231 Господарського кодексу України, яка не встановлювала конкретної ставки. Натомість у справі № 904/812/26 обов`язок, вид санкції, база, порядок і граничний розмір пені передбачені безпосередньо пунктом 7.2 договору.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не відступає та не залишає без урахування висновки, викладені у справах № 904/4156/18 і № 908/1501/18. Колегія суддів застосовує ці висновки з урахуванням установлених у кожній справі обставин та змісту відповідних договірних умов.
Саме такий взаємоузгоджений підхід застосував Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 14.12.2023 у справі № 909/452/22, прямо зазначивши, що стягнення пені за договірною умовою «не більше подвійної облікової ставки НБУ» не суперечить висновкам у справах № 904/4156/18 та № 908/1501/18.
З огляду на викладене посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 і постанову Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18 не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Щодо принципу contra proferentem, статті 637 ЦК України, типової форми договору та розподілу договірних ризиків. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу послався на те, що проєкт договору та його типова форма були підготовлені відповідачем, у зв`язку із чим можливі неясності пункту 7.2 договору мають тлумачитися проти сторони, яка запропонувала відповідне формулювання, згідно з принципом contra proferentem.
Заперечуючи проти цього, апелянт у відповіді на відзив зазначив, що принцип contra proferentem може застосовуватися лише за наявності неясності або неоднозначності договірної умови. На думку відповідача, пункт 7.2 договору є однозначним, оскільки встановлює лише верхню межу відповідальності, а тому за допомогою тлумачення суд не вправі доповнювати договір конкретною ставкою пені.
Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється за правилами статті 213 цього Кодексу.
Застосування принципу contra proferentem є складовою тлумачення умов договору, однак має допоміжний характер. Цей принцип застосовується тоді, коли після використання загальних способів тлумачення неможливо однозначно встановити зміст відповідної умови.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.03.2026 у справі № 914/2625/23 зазначила, що особа, яка включила ту чи іншу умову до договору, повинна нести ризик, пов`язаний із неясністю такої умови.
У разі неясності положення договору його тлумачення має здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проєкт договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Це правило може застосовуватися не лише до умов, які не були індивідуально погоджені, а й до умов, включених до договору під переважним впливом однієї зі сторін.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводом апелянта в тій частині, що принцип contra proferentem не може бути самостійною підставою для створення нового договірного обов`язку або доповнення договору умовою, якої сторони не погоджували.
Водночас зазначене не підтверджує позиції відповідача щодо відсутності підстав для стягнення пені.
Як встановлено колегією суддів, зміст пункту 7.2 договору може бути визначений на підставі його тексту, системного зв`язку з іншими умовами договору та нормативного регулювання відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Крім того, правова оцінка практично тотожного формулювання вже надана Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 14.12.2023 у справі № 909/452/22. Верховний Суд визнав, що договірна умова про сплату пені в розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України визначає обов`язок зі сплати пені, її розмір та базу нарахування.
Тому колегія суддів не застосовує принцип contra proferentem як основну або єдину підставу для висновку про можливість стягнення пені. Відповідний висновок насамперед ґрунтується на змісті пункту 7.2 договору, положеннях цивільного законодавства та правовій позиції Верховного Суду у справі № 909/452/22.
Разом із тим посилання позивача на авторство спірної умови має значення як додатковий аргумент на випадок збереження сумнівів щодо її змісту.
Позивач стверджує, що відповідач є розробником типової форми договору поставки. Зі змісту відповіді на відзив убачається, що апелянт не спростовує наведеної позивачем обставини та не зазначає, що проєкт договору або формулювання пункту 7.2 були запропоновані ТОВ «ОКТБ». Заперечення відповідача стосуються правових наслідків цієї обставини та можливості застосування принципу contra proferentem.
За таких обставин саме відповідач як сторона, що запропонувала відповідну редакцію договору, мав можливість сформулювати умову про власну відповідальність у спосіб, який би виключав будь-які сумніви щодо її змісту.
Якщо відповідач мав намір передбачити лише можливість подальшого погодження пені або виключно констатувати встановлену законом верхню межу без виникнення обов`язку її сплати, він міг прямо зазначити про необхідність укладення окремої угоди, погодження ставки після виникнення прострочення чи визначити, що пеня сплачується лише в додатково погодженому сторонами розмірі.
Натомість пункт 7.2 договору сформульований імперативно: «Покупець сплачує Постачальнику пеню». Умова не містить застереження про необхідність подальшого погодження ставки або наявність у покупця права відмовитися від сплати пені.
Тому відповідач не може після порушення ним строків оплати посилатися на запропоноване ним же формулювання як на підставу для повного усунення власної договірної відповідальності.
Колегія суддів також оцінює наведений позивачем довід щодо загального розподілу відповідальності сторін у договорі.
Зі змісту договору вбачається, що ним передбачено, зокрема: пунктом 3.8 відповідальність постачальника у вигляді штрафу в розмірі 20 % вартості товару за порушення обов`язків щодо реєстрації податкової накладної; пунктом 7.3 пеню в розмірі 0,1 % за кожен день прострочення поставки та додатковий штраф у розмірі 5 % у разі прострочення понад десять днів; пунктом 7.4 відповідальність постачальника у вигляді 5 % за порушення строків передання товару, за який здійснено попередню оплату; пунктами 7.5, 7.6, 7.8 та 7.9 пеню в розмірі 0,2 % за порушення визначених договором строків повернення коштів, заміни товару або його доукомплектування; пунктом 7.7 штраф у розмірі 20 % вартості товару за поставку продукції неналежної якості або асортименту; пунктом 7.12 штраф у розмірі 500 грн за кожний передбачений договором випадок порушення працівниками постачальника правил перебування на території покупця. 
Натомість відповідальність покупця за несвоєчасну оплату поставленого товару передбачена пунктом 7.2 договору.
Наявність різного обсягу відповідальності сторін сама собою не свідчить про недійсність договору, не змінює погодженого сторонами змісту зобов`язань і не є самостійною підставою для визначення ставки пені. Сторони відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України вправі погодити різні види та розміри відповідальності залежно від характеру кожного порушення.
Водночас структура розділу 7 договору підтверджує, що пункт 7.2 був включений до договору саме як умова про реальну майнову відповідальність покупця, а не як декларативне положення, яке не породжує жодних правових наслідків.
Запропоноване апелянтом тлумачення фактично призводило б до того, що єдина передбачена договором санкція за порушення покупцем строків оплати не могла б бути застосована за жодних обставин, незважаючи на пряму вказівку про обов`язок покупця сплатити пеню.
Таке тлумачення не узгоджується з повним змістом пункту 7.2, системою договірної відповідальності сторін і принципом обов`язковості договору.
Таким чином, довід апелянта про те, що застосування принципу contra proferentem призводить до неправомірного доповнення договору відсутньою умовою, колегія суддів відхиляє.
У цій справі зазначений принцип не створює обов`язку зі сплати пені та не визначає її розміру замість сторін. Такий обов`язок і порядок визначення розміру відповідальності вже закріплені пунктом 7.2 договору. Принцип contra proferentem лише додатково виключає можливість тлумачення можливої неясності на користь сторони, яка запропонувала відповідне формулювання і після порушення зобов`язання намагається використати його для повного звільнення від відповідальності.
Щодо посилань на справу № 910/2031/16, рішення місцевих господарських судів у справах № 904/1440/17, № 904/9937/14, № 904/5294/24 та постанову ЦАГС у справі № 904/972/25. 
Оцінюючи посилання учасників справи на судові рішення, ухвалені в інших справах, колегія суддів виходить із приписів частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Натомість рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені в інших справах, не мають передбаченої частиною четвертою статті 236 Господарського процесуального кодексу України обов`язкової сили правового висновку Верховного Суду. Такі рішення можуть бути враховані судом як приклади застосування норм права у подібних правовідносинах, проте їх переконливість залежить від подібності встановлених обставин, змісту договірних умов, чинного на час розгляду правового регулювання та відповідності правовим висновкам Верховного Суду.
Щодо постанови Вищого господарського суду України від 29.08.2017 у справі № 910/2031/16 колегія суддів зазначає таке.
Апелянт обґрунтовано звертає увагу на те, що така постанова існує. Тому наведене позивачем у відзиві твердження про відсутність постанови Вищого господарського суду України від 29.08.2017 у справі № 910/2031/16 є помилковим. Сам по собі початок роботи Верховного Суду у грудні 2017 року не спростовує факту ухвалення Вищим господарським судом України відповідної постанови у серпні 2017 року.
Водночас ця неточність у доводах позивача не впливає на правильність вирішення спору, оскільки зміст постанови Вищого господарського суду України від 29.08.2017 не підтверджує висновку апелянта про неможливість стягнення пені у справі № 904/812/26.
У справі № 910/2031/16 договірна умова передбачала сплату пені саме «у розмірі подвійної облікової ставки НБУ», тобто сторони безпосередньо визначили конкретну ставку пені. Формулювання «не більше подвійної облікової ставки НБУ», яке міститься у пункті 7.2 договору, що розглядається у цій справі, предметом тлумачення у справі № 910/2031/16 не було.
Крім того, постановою Вищого господарського суду України від 29.08.2017 судові рішення у справі № 910/2031/16 були скасовані в частині стягнення 437 385 554,08 грн пені та 155 395 326,15 грн трьох процентів річних із направленням справи в цій частині на новий розгляд не у зв`язку з відсутністю погодженого сторонами розміру пені, а з огляду на необхідність повторного дослідження обставин, пов`язаних із базою, періодом та правильністю нарахування відповідних сум, з урахуванням вказівок Верховного Суду України, викладених у постанові від 21.06.2017.
За наслідками нового розгляду у справі № 910/2031/16 було стягнуто 2 468 773 770,41 грн пені та 232 481 129,74 грн трьох процентів річних, а постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 05.07.2018 відповідну постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін. Таким чином, процесуальне рішення Вищого господарського суду України від 29.08.2017 про направлення справи на новий розгляд не може тлумачитися як висновок про принципову неможливість стягнення пені за відповідною договірною умовою.
Посилаючись на пункт 6.37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, апелянт також ототожнює різні судові акти, ухвалені у справі № 910/2031/16. Велика Палата Верховного Суду посилалася на правовідносини, які були предметом розгляду Верховного Суду України, та на постанову Верховного Суду України від 21.06.2017, зазначивши, що в тій справі конкретний розмір і строк нарахування пені були погоджені сторонами договору. Йдеться не про надання самостійного визначального значення постанові Вищого господарського суду України від 29.08.2017.
Таким чином, наведена апелянтом відмінність між формулюваннями «у розмірі подвійної облікової ставки НБУ» та «не більше подвійної облікової ставки НБУ» фактично існує. Проте з цього не випливає, що друге формулювання в усіх випадках свідчить про відсутність погодженого сторонами розміру пені. У справі № 910/2031/16 правова оцінка конструкції «не більше подвійної облікової ставки НБУ» не надавалася.
Натомість саме таке формулювання було безпосередньо досліджене Верховним Судом у постанові від 14.12.2023 у справі № 909/452/22. Як уже зазначалося в попередньому блоці цієї постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що за такої умови сторони погодили обов`язок сплатити пеню, порядок її обчислення, базу нарахування та її граничний розмір. Тому справа № 909/452/22 є істотно ближчою до цієї справи за змістом спірної договірної умови, ніж справа № 910/2031/16.
Колегія суддів також враховує посилання апелянта на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2015 у справі № 904/9937/14 та від 11.04.2017 у справі № 904/1440/17.
У зазначених рішеннях суд першої інстанції дійсно виходив із того, що використання сторонами формулювання про сплату пені «у розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ» не встановлює конкретної ставки пені, а лише визначає її максимальну межу, у зв`язку із чим відмовив у задоволенні відповідних вимог.
У такий спосіб, апелянт правильно передав загальний зміст цих судових рішень. Проте наведені рішення були ухвалені судом першої інстанції у 2015 та 2017 роках, тобто до формування Великою Палатою Верховного Суду та Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду правових висновків, які підлягають урахуванню відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Господарський процесуальний кодекс України не покладає на суд обов`язку відтворювати правовий підхід, викладений в іншому рішенні суду першої інстанції, якщо такий підхід не узгоджується з релевантним правовим висновком Верховного Суду. Тому рішення у справах № 904/9937/14 та № 904/1440/17 не можуть мати визначального значення для вирішення цього спору та переважати правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 14.12.2023 у справі № 909/452/22 щодо фактично тотожного формулювання договірної умови.
Посилання апелянта у відповіді на відзив на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2025 у справі № 904/5294/24 також не залишилося поза увагою апеляційного суду.
У справі № 904/5294/24 за позовом ТОВ «НВП Агрінол» до ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» суд, поряд зі стягненням основного боргу, трьох процентів річних та інфляційних втрат, відмовив у стягненні 1 238 186,76 грн пені. З наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень відомостей убачається, що це рішення набрало законної сили 12.03.2025; виданий на його виконання наказ не передбачав стягнення пені.
Однак рішення у справі № 904/5294/24 також є рішенням суду першої інстанції. Та обставина, що воно ухвалене пізніше за постанову Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 909/452/22, не надає йому вищої юридичної чи прецедентної сили. Час ухвалення рішення суду нижчої інстанції не змінює встановленої процесуальним законом ієрархії судової практики.
Саме по собі набрання рішенням у справі № 904/5294/24 законної сили означає його обов`язковість у межах вирішеного ним спору, проте не перетворює викладене в ньому тлумачення іншого договору на обов`язковий правовий висновок для судів при розгляді справи № 904/812/26. Обставини, встановлені у справі № 904/5294/24, не мають преюдиційного значення для визначення змісту пункту 7.2 договору, укладеного між сторонами цієї справи.
Тому наявність між ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» та іншими контрагентами судових спорів, у яких суд першої інстанції інакше оцінив подібне договірне формулювання, не створює для відповідача правомірного очікування, що така умова в усіх наступних спорах обов`язково повинна тлумачитися на його користь усупереч безпосередньо релевантному висновку Верховного Суду.
Стосовно посилання суду першої інстанції на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2026 у справі № 904/972/25 колегія суддів погоджується з апелянтом у тому, що правова позиція суду апеляційної інстанції не має статусу висновку Верховного Суду, обов`язкового до врахування на підставі частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Водночас із мотивувальної частини оскаржуваного рішення не вбачається, що місцевий господарський суд надав постанові у справі № 904/972/25 таку обов`язкову силу або вважав її самостійною та єдиною підставою для задоволення вимоги про стягнення пені. Суд першої інстанції послався на цю постанову як на приклад вирішення подібного питання судом апеляційної інстанції.
Постанова Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2026 у справі № 904/972/25 існує, набрала законної сили, і за результатами апеляційного перегляду було залишено в силі стягнення, зокрема, 85 093,39 грн пені. Таким чином, це судове рішення могло використовуватися місцевим господарським судом як додаткове підтвердження послідовності відповідного підходу, але не як заміна правового висновку Верховного Суду.
Навіть без посилання на постанову у справі № 904/972/25 висновок про наявність правових підстав для стягнення заявленої позивачем пені ґрунтується на змісті пункту 7.2 договору, положеннях цивільного та господарського законодавства, а також на висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 14.12.2023 у справі № 909/452/22.
У такий спосіб, посилання апелянта на постанову Вищого господарського суду України у справі № 910/2031/16 та рішення судів першої інстанції у справах № 904/9937/14, № 904/1440/17 і № 904/5294/24 не спростовують висновків місцевого господарського суду. Посилання ж суду першої інстанції на постанову Центрального апеляційного господарського суду у справі № 904/972/25 мало допоміжний характер і не призвело до неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.
Таким чином, аргументи апелянта щодо вибіркового врахування судової практики, неправильного визначення її юридичного значення та неврахування рішень в інших справах колегія суддів відхиляє як такі, що не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Щодо порядку й розміру нарахування пені, включно з виявленими розбіжностями в розрахунках.
Відповідно до пункту 7.2 договору у випадку порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення.
Таким чином, для визначення максимально допустимого розміру пені за кожним окремим простроченим платежем необхідно враховувати суму відповідної простроченої заборгованості, фактичний період прострочення, облікову ставку Національного банку України, яка діяла протягом відповідного періоду, кількість календарних днів у відповідному році, а також установлене частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, чинною у період виникнення спірних правовідносин, шестимісячне обмеження строку нарахування штрафних санкцій, якщо інше не встановлено законом або договором.
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15, відповідно до якої господарський суд з огляду на вимоги статті 86, частини п`ятої статті 236 та статті 237 Господарського процесуального кодексу України має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та оцінювати докази, на яких такий розрахунок ґрунтується. Якщо розрахунок здійснено неправильно, суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду невиконання зобов`язання та максимального розміру заявлених до стягнення нарахувань.
Досліджуючи поданий ТОВ «ОКТБ» розрахунок, колегія суддів установила, що він містить окремі внутрішні неузгодженості між зазначеними в ньому періодами прострочення, кількістю календарних днів, фактично використаною під час обчислення окремих складових пені, та остаточним підсумком.
Так, арифметичне додавання наведених позивачем у деталізованих розрахунках окремих підсумкових сум пені за всіма поставками дає 122 817,96 грн, тоді як у загальному підсумку розрахунку та у позовній заяві позивач визначив до стягнення пеню в меншому розмірі — 120 741,21 грн.
Крім того, за видатковою накладною № 204 від 25.07.2023 щодо заборгованості в сумі 124 800 грн у загальній частині розрахунку період прострочення зазначено з 28.08.2023 до 30.10.2024, тоді як у подальшому тексті розрахунку використано інший початок періоду 25.08.2023, а період з 28.08.2023 до 14.09.2023 фактично обрахований із кількістю днів, яка відповідає більш ранній даті початку нарахування.
Аналогічні розбіжності виявляються щодо видаткової накладної № 149 від 09.06.2023: за визначеного самим позивачем періоду прострочення з 13.07.2023 до 17.08.2023 у складовій розрахунку за період з 13.07.2023 до 27.07.2023 зазначено 18 календарних днів, хоча фактична тривалість цього періоду становить 15 календарних днів.
За видатковою накладною № 158 від 16.06.2023 позивач визначив період прострочення з 20.07.2023 до 17.08.2023, проте проміжок із 20.07.2023 до 27.07.2023 у таблиці розраховано як 11 календарних днів замість фактичних 8 календарних днів.
Також за видатковою накладною № 328 від 21.12.2023 заборгованість у сумі 303 726 грн визначена за період з 25.01.2024 до 21.11.2024, однак проміжок нарахування пені з 25.01.2024 до 14.03.2024 у таблиці врахований як 54 календарні дні замість фактичних 50 календарних днів. При цьому в розрахунку трьох процентів річних за цією ж поставкою додатково зазначено іншу початкову дату 21.01.2024.
Наведене свідчить, що поданий позивачем деталізований розрахунок не може бути механічно покладений в основу висновку про розмір пені без його самостійної перевірки судом. Водночас самі по собі зазначені технічні та арифметичні неузгодженості не свідчать про відсутність у позивача права на пеню та не є достатньою підставою для відмови у її стягненні, оскільки суд зобов`язаний визначити належний розмір нарахування виходячи з установлених матеріалами справи дат виникнення і припинення прострочення та погодженого сторонами механізму відповідальності.
З матеріалів справи вбачається, що строки остаточної оплати за відповідними поставками визначалися з урахуванням дат фактичної поставки товару та погодженого сторонами тридцятиденного строку для здійснення остаточного платежу. Саме ці дати, а не окремі помилкові значення, відображені в допоміжних таблицях розрахунку, підлягають урахуванню при визначенні початку прострочення.
Здійснивши власний перерахунок максимально допустимої пені виходячи з установлених у справі сум прострочених платежів і періодів прострочення, із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, чинної у відповідний період, кількості календарних днів у 2023 та 2024 роках та шестимісячного обмеження нарахування, колегія суддів установила таке.
За тими поставками, щодо яких наведені у розрахунку позивача кількість днів і застосовані ставки відповідають установленим матеріалами справи періодам прострочення, максимально допустима сума пені сукупно становить 48 536,94 грн.
Щодо заборгованості в сумі 124 800 грн за видатковою накладною № 204 від 25.07.2023, виходячи з початку прострочення 28.08.2023 та шестимісячного періоду нарахування до 27.02.2024 включно, максимально допустима пеня становить 21 490,37 грн.
Щодо заборгованості в сумі 86 400 грн за видатковою накладною № 149 від 09.06.2023, за період прострочення з 13.07.2023 до 17.08.2023 максимально допустима пеня становить 3 962,56 грн.
Щодо заборгованості в сумі 144 000 грн за видатковою накладною № 158 від 16.06.2023, за період прострочення з 20.07.2023 до 17.08.2023 максимально допустима пеня становить 5 223,45 грн.
Щодо заборгованості в сумі 303 726 грн за видатковою накладною № 328 від 21.12.2023, виходячи з початку прострочення 25.01.2024 та шестимісячного періоду нарахування до 24.07.2024 включно, максимально допустима пеня становить 42 380,57 грн.
Таким чином, здійснений судом апеляційної інстанції самостійний перерахунок свідчить, що максимально допустимий за умовами пункту 7.2 договору сукупний розмір пені за встановленими у справі випадками прострочення становить 121 593,89 грн.
Разом із тим ТОВ «ОКТБ» заявило до стягнення та суд першої інстанції присудив лише 120 741,21 грн пені, тобто на 852,68 грн менше максимально допустимої суми, визначеної за результатами самостійного перерахунку суду.
Відповідно до частини другої статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, крім установлених законом випадків. Тому наявність за результатами судового перерахунку більшого максимально допустимого розміру пені не може бути підставою для стягнення понад заявлені позивачем 120 741,21 грн, однак підтверджує, що присуджена місцевим господарським судом сума не перевищує розміру відповідальності, допустимого відповідно до умов договору та законодавства.
Колегія суддів також враховує, що апелянт ані в апеляційній скарзі, ані у відповіді на відзив не навів власного контррозрахунку пені, не зазначив конкретних сум чи періодів, які, на його думку, обчислені арифметично неправильно, та не заперечував установлених у справі дат поставок, настання строків оплати, факту прострочення і дат фактичного погашення відповідної заборгованості. Заперечення відповідача спрямовані насамперед на доведення відсутності правової підстави для стягнення пені як такої у зв`язку з тлумаченням пункту 7.2 договору.
За таких обставин виявлені у деталізованому розрахунку позивача розбіжності в окремих проміжних датах і кількості календарних днів не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заявлених 120 741,21 грн пені. Самостійна перевірка суду апеляційної інстанції підтверджує, що зазначена сума перебуває в межах максимально допустимого розміру договірної відповідальності та не підлягає зменшенню з наведених підстав.
На завершення оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів перевіряє твердження апелянта про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, неповне та невсебічне з`ясування обставин справи, неналежне врахування судової практики, а також наявність передбачених статтею 277 цього Кодексу підстав для скасування рішення в частині стягнення 120 741,21 грн пені.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судом, із наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, наводячи мотиви врахування або відхилення відповідних доказів.
Разом із тим посилання на порушення вимог статей 86 та 236 Господарського процесуального кодексу України має бути пов`язане з конкретними обставинами, які суд не встановив, доказами, які він не дослідив або безпідставно відхилив, чи істотними аргументами сторони, які залишилися без належної правової оцінки.
Апеляційна скарга таких конкретних обставин не містить.
Матеріалами справи підтверджено, а учасниками справи не заперечується факт укладення договору поставки № 20180688 від 08.11.2018, зміст пункту 7.2 цього договору, здійснення позивачем поставки товару, настання строків виконання відповідачем грошових зобов`язань та допущення прострочення оплати. Відповідач також не оскаржує рішення в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, а отже, не заперечує самого факту прострочення виконання грошового зобов`язання та визначених судом періодів такого прострочення.
Предметом апеляційного перегляду є не встановлення нових фактичних обставин щодо виконання сторонами договору, а правильність правової оцінки пункту 7.2 договору та наявність на його підставі права позивача на стягнення пені.
Апелянт не зазначив, які саме первинні документи, докази поставки, оплати або прострочення залишилися недослідженими судом першої інстанції, які обставини були встановлені на підставі недопустимих доказів або які висновки суду не відповідають фактичним даним, що містяться в матеріалах справи. Не наведено в апеляційній скарзі й заперечень щодо арифметичної правильності здійсненого позивачем розрахунку пені, сум прострочених платежів або періодів її нарахування.
Фактично твердження про неповне та невсебічне з`ясування обставин справи апелянт обґрунтовує незгодою з тлумаченням судом першої інстанції пункту 7.2 договору та застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права.
Однак незгода учасника справи з наданою судом правовою кваліфікацією встановлених обставин не є тотожною неповному з`ясуванню обставин справи або порушенню правил оцінки доказів. Правильність тлумачення спірної договірної умови, застосування статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», положень цивільного та господарського законодавства, а також релевантність наведених сторонами судових рішень перевірені апеляційним судом у попередніх блоках цієї постанови.
За результатами такої перевірки колегія суддів установила, що сторони погодили обов`язок покупця сплачувати пеню в разі порушення строків оплати, визначили базу її нарахування, період застосування відповідної облікової ставки Національного банку України та граничний розмір пені. Застосований позивачем розмір санкції не перевищує погодженої договором межі та відповідає безпосередньо релевантному висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 14.12.2023 у справі № 909/452/22.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/4156/18 та Верховного Суду у справі № 908/1501/18, також не свідчить про порушення частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України. Як установлено вище, правовідносини у цих справах відрізняються за змістом договірних умов, а постанова Верховного Суду у справі № 909/452/22 безпосередньо стосується формулювання про сплату пені в розмірі «не більше подвійної облікової ставки НБУ».
Так само посилання суду першої інстанції на постанову Центрального апеляційного господарського суду у справі № 904/972/25 мало додатковий характер і не підміняло обов`язку суду враховувати висновки Верховного Суду. Помилковість твердження позивача про відсутність постанови Вищого господарського суду України від 29.08.2017 у справі № 910/2031/16 також не вплинула на встановлення обставин справи та правильність її вирішення по суті.
Колегія суддів ураховує, що суд першої інстанції використав формулювання про надання постачальнику можливості «дискреційного обрання» розміру пені в установлених договором межах. Як було зазначено вище, таке формулювання не повною мірою відображає правову природу реалізації кредитором передбаченого договором права на нарахування неустойки. Водночас ця термінологічна неточність не призвела до неправильного вирішення спору, оскільки суд правильно встановив наявність погодженої сторонами договірної підстави для стягнення пені та перевірив дотримання її максимального розміру.
Апеляційний суд, переглядаючи справу відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, самостійно перевіряє правильність установлення фактичних обставин і застосування норм права та не пов`язаний помилковими або недостатньо точними мотивами суду першої інстанції, якщо результат вирішення спору відповідає встановленим обставинам і закону.
Вимога щодо вмотивованості судового рішення також не означає обов`язку суду окремо відповідати на кожне формулювання чи повторюваний аргумент сторони. Європейський суд з прав людини, зокрема в рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди мотивувати рішення, однак його не можна розуміти як вимогу надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обґрунтування залежить від характеру рішення та конкретних обставин справи.
З оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд установив зміст спірного зобов`язання, дослідив умови договору, надав оцінку запереченням відповідача щодо відсутності конкретного розміру пені, перевірив розрахунок заявленої до стягнення суми та навів мотиви задоволення відповідної позовної вимоги. Отже, рішення містить відповіді на істотні для вирішення спору питання та дає можливість установити фактичні й правові підстави висновку суду.
Посилання апелянта на статті 269 і 275 Господарського процесуального кодексу України також не становить самостійної підстави для скасування рішення. Зазначені норми визначають межі апеляційного перегляду та повноваження суду апеляційної інстанції, зокрема право скасувати судове рішення та ухвалити нове. Реалізація такого повноваження можлива лише за наявності встановлених процесуальним законом підстав для скасування рішення.
Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав установленими; невідповідність висновків суду встановленим обставинам; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів не встановила жодної із зазначених підстав.
Обставини, що мають значення для вирішення вимоги про стягнення пені, судом першої інстанції з`ясовано; відповідні висновки підтверджуються наявними у справі доказами; висновок про існування договірної підстави для нарахування пені відповідає змісту пункту 7.2 договору та релевантній практиці Верховного Суду. Порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.
Додаткові аргументи, викладені ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» у відповіді на відзив, зокрема щодо застосування статті 637 Цивільного кодексу України, принципу contra proferentem, співвідношення справ № 910/2031/16 та № 904/812/26, а також рішення у справі № 904/5294/24, були перевірені колегією суддів і отримали оцінку у відповідних тематичних блоках цієї постанови. Ці міркування не спростовують правильності висновку суду першої інстанції по суті спору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги та відповіді апелянта на відзив не підтверджують незаконності або необґрунтованості рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 в оскарженій частині та не утворюють передбачених статтею 277 Господарського процесуального кодексу України підстав для його скасування чи зміни.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши правильність установлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не встановила передбачених статтею 277 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування або зміни рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 в оскарженій частині.
Як встановлено під час апеляційного перегляду, факт порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» погоджених сторонами строків оплати поставленого товару підтверджується матеріалами справи та самим апелянтом не заперечується. Пунктом 7.2 договору поставки № 20180688 від 08.11.2018 сторони передбачили відповідальність покупця за таке порушення у вигляді пені, визначивши підставу її застосування, базу та період нарахування, а також граничний розмір, пов`язаний із подвійною обліковою ставкою Національного банку України.
Доводи апелянта про те, що формулювання «не більше подвійної облікової ставки НБУ» свідчить про відсутність погодженого сторонами розміру пені та унеможливлює її стягнення, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду з мотивів, детально наведених у цій постанові.
Самостійна перевірка судом апеляційної інстанції порядку та розміру нарахування пені, у тому числі з урахуванням виявлених у деталізованому розрахунку позивача окремих неузгодженостей, також не дає підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення, оскільки присуджена судом першої інстанції сума пені у розмірі 120 741,21 грн не перевищує належного до стягнення розміру, визначеного відповідно до встановлених у справі обставин та умов пункту 7.2 договору.
Наведені в апеляційній скарзі та відповіді на відзив посилання на судову практику не спростовують правильності висновку суду першої інстанції, оскільки правові висновки, сформульовані у відповідних судових рішеннях, підлягають застосуванню з урахуванням конкретного змісту договірних умов та фактичних обставин кожної справи, що було враховано колегією суддів під час апеляційного перегляду.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача з наданим судом першої інстанції тлумаченням пункту 7.2 договору та правовою оцінкою встановлених обставин, однак не спростовують висновків місцевого господарського суду і не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело чи могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» та скасування або зміни рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 в оскарженій частині.
Таким чином, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 в оскарженій частині без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
За змістом частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт і їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
ТОВ «ОКТБ» у відзиві на апеляційну скаргу заявило про понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 500 грн та просило покласти їх на апелянта.
На підтвердження понесення зазначених витрат позивач надав додаткову угоду № 1 від 28.07.2026 до договору про надання правничої допомоги № 2025231, якою сторони погодили гонорар у розмірі 5 500 грн за підготовку відзиву на апеляційну скаргу та ведення справи у Центральному апеляційному господарському суді; акт виконаних робіт № 20260000461 від 28.07.2026, яким підтверджено надання відповідних послуг на суму 5 500 грн; рахунок № 20260000461 від 28.07.2026; платіжну інструкцію № 4737 від 28.07.2026, якою підтверджується фактична сплата ТОВ «ОКТБ» адвокату 5 500 грн. 
Таким чином, заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є фактично понесеними, їх розмір визначений домовленістю між клієнтом та адвокатом, а надання відповідної правничої допомоги підтверджується матеріалами справи. Представником позивача підготовлено та подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено заперечення щодо доводів скаржника та правову позицію позивача у межах апеляційного перегляду.
Колегія суддів також враховує, що заявлена до відшкодування сума у розмірі 5 500 грн є співмірною з характером та обсягом фактично наданої адвокатом правничої допомоги, предметом апеляційного перегляду та значенням справи для сторони, а тому підстав вважати її явно завищеною або непропорційною не встановлено.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, при цьому обов`язок доведення їх неспівмірності покладається на сторону, яка заявляє відповідне клопотання.
Аналогічний підхід послідовно застосовується Верховним Судом: зменшення витрат за критеріями частини четвертої статті 126 ГПК України можливе за клопотанням іншої сторони, яка повинна довести їх неспівмірність; суд не вправі з власної ініціативи зменшувати такі витрати саме з підстав їх неспівмірності. Зокрема, відповідний висновок наведений у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22 та Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 925/200/22. 
Матеріали апеляційного провадження не містять клопотання ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» про зменшення заявлених ТОВ «ОКТБ» саме у суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 грн чи конкретних заперечень щодо їх неспівмірності. У відповіді на відзив апелянт зосередив свої заперечення на правомірності стягнення пені та застосуванні відповідної судової практики. 
Водночас передбачених частинами п`ятою-сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України обставин, які б давали підстави відступити від загального правила розподілу судових витрат та не покладати на апелянта понесені позивачем витрати повністю або частково, колегія суддів у цій справі не встановила.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін, понесені скаржником витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
За таких обставин витрати ТОВ «ОКТБ» на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 5 500 грн підлягають стягненню з ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» на користь ТОВ «ОКТБ».
Керуючись статтями 123, 126, 129, 269, 275, 276, 282, 284, 287, 327 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2026 у справі № 904/812/26 залишити без змін. 
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, просп. Трубників, буд. 56; ідентифікаційний код 35537363) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОКТБ» (61030, м. Харків, вул. Катерининська, буд. 40/42; ідентифікаційний код 31339824) 5 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. 
Видачу наказу, з урахуванням відповідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя О.В. Ярешко