Справа № 183/4000/24
№ 2/183/1514/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: 

головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судових засідань Григорьєвої В.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом Керівника Самарівської окружної прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави, в особі Самарівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа – Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про витребування з незаконного володіння земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:
У липні 2024 року прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Самарівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа – Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 26.12.2025 року, просив:
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 0,25 га з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037, яка розташована на території Піщанської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області, шляхом припинення права власності на неї, у власність держави в особі Самарівської районної державної адміністрації - Самарівської районної військової адміністрації, ЄРДПОУ 04052324;
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285500:03:014:0037 у Державному земельному кадастрі.
Позов обґрунтовано тим, що п. 37 рішення Піщанської сільської ради № 1-18-У від 12.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право на земельну ділянку, та передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, на території АДРЕСА_1 . 
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 отримав Державний акт на право власності серії ЯЕ № 980237 від 31.03.2008 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1223285500:03:014:0037. 
Відповідно до інформації філії ДП «Ліси України» «Новомосковське лісове господарство» земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037 згідно з планово-картографічною документацією входить до складу земель державного лісового фонду України та розміщена в кварталі НОМЕР_2 виділ 2 Новомосковського лісництва, відноситься до земель лісогосподарського призначення, тобто земель державного лісового фонду. Земельна ділянка заліснена. Характеристика лісів, розташованих на спірній земельній ділянці: рекреаційно-оздоровчі, лісові культури 10 сосна звичайна, віком 64 роки, висотою 23 м+, діаметром 30 см+, а також акація біла та дуб звичайний, віком 19 років, висотою 3м+. Вилучення даної земельної ділянки із складу Держлісфонду не погоджувалось, цільове призначення не змінювалося, землевпорядна документація на дану земельну ділянку до лісгоспу не надходила. 
Таким чином, прокурор наполягає на тому, що заволодіння вищевказаною земельною ділянкою лісогосподарського призначення відбулося з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України, а саме ст. 1, 7 Лісового кодексу України та ст. 19, 55, 57, 84 122,149 Земельного кодексу України.
Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 не зареєстровано, а отже фактичного заволодіння ним не відбулося.
Тому прокурор, посилаючись на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 19.06.2024 року у справі №931/9/23, якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 Цивільного кодексу України, є ефективним способом захисту права власності, зазначає на недобросовісність ОСОБА_1 під час набуття права власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення.
Вилучення даної земельної ділянки із складу Держлісфонду не погоджувалось, цільове призначення не змінювалося, землевпорядна документація на дану земельну ділянку до лісгоспу не надходила. Згідно з інформацією Секретаріату Кабінету Міністрів України № 33424/0/2-23 від 29.12.2023 Кабінетом Міністрів рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із користування ДП «Новомосковське лісове господарство» (філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України») земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037, площею 0,25 га не приймалось. 
Таким чином, в силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037, площею 0,25 га, відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. 
Спірна земельна ділянка, яка перебуває у державній власності та має лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача – ДП «Ліси України» в особі філії «Новомосковське лісове господарство», а наразі філія «Східний лісовий офіс» у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК України) повноважним органом не вилучалась та зміна її цільового призначення не здійснювалась. 
За загальним правилом землі лісогосподарського призначення перебувають у державній та комунальній власності. Виключні випадки законного набуття у приватну власність земель лісового фонду – замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь, селянських, фермерських та інших господарств. 
Жодне із вказаних виключень щодо спірної ділянки не застосовується, тому виходячи із перебування її у постійному користуванні державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства та норм ст. 84 Земельного кодексу України, вона у законний спосіб може перебувати виключно у державній власності. 
Отже, набуття відповідачем у приватну власність спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення було неможливим ні в силу чинного на той момент законодавства, ні з урахуванням очевидних ознак її залісненості. 
Про відсутність добросовісності, на думку прокурора, свідчить порушення вищевказаних імперативних норм права. Абсолютна заборона закону не може бути спростована добросовісністю. Не може набуватися в порядку ст. 330 Цивільного кодексу України власність на майно, яке за добросовісної поведінки набувач не міг отримати у власність. 
Земельна ділянка, яка набута Відповідачем, є земельною ділянкою лісового фонду, на що вказують розташування посеред лісового масиву, розміщені на ній дерева та залісненість.
Інформація про спірну земельну ділянки є відкритою та доступною через кадастрову карту України, міститься в картографічному матеріалі проекту землеустрою. 
Позивач наполягає на тому, що Відповідач мав реальну можливість перевірити правовий статус ділянки та дізнатися про обмеження щодо її використання, однак цього не зробив, що також свідчить про його недобросовісність. 
У даному випадку спірна земельна ділянка набута внаслідок очевидно незаконних дій, при цьому відповідач, маючи намір набуття земельної ділянки у приватну власність, усвідомлював, що оформлення земель лісу з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» відбувається з порушенням вимог чинного законодавства, а саме положень Лісового та Земельного кодексів України. 
При цьому, відповідач міг проявити розумну обачність, звернувши увагу на залісненість даної земельної ділянки, її наближеність до інших лісових масивів, що, однак, ним зроблено не було. Навіть простий перегляд відкритих, загальновідомих та доступних ресурсів, на кшталт Google maps, свідчить про залісненість вказаної земельної ділянки. В сукупності вказані обставини свідчать, що реальними намірами відповідача є, насамперед, отримання в порушення законодавчо визначеної процедури відведення земельної ділянки із державної власності у приватну. 
ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка має ознаки земель лісового фонду, а тому він не має права набуття у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що має своїм наслідком непоправне знищення екосистеми у Самарівському районі. Земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття нею земельної ділянки у власність. 
Таким чином, прокурор, обґрунтувавши своє право на звернення до суду з цим позовом, в інтересах держави в особі Самарівської районної державної адміністрації просить задовольнити позов у повному обсязі.
Процесуальні дії у справі.
В судовому засіданні прокурор Санталова В.Р. підтримала заявлений позов, просила задовольнити у повному обсязі.
Представник Самарівської РДА в судовому засіданні позов підтримав.
Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи.
Представник Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.
Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Обставини, встановлені судом.
12 березня 2008 року Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області прийняла рішення №1-18/V «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_1 », пунктом 37 якого затверджений проект із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, які надаються у власність для будівництва та обслуговування земельної житлового будинку, а також передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21).
На підставі цього рішення 31 березня 2008 року був оформлений відповідний державний акт серії ЯЕ № 980238 (а.с. 17-18).
Відповідно до інформації філії ДП «Ліси України» «Новомосковське лісове господарство» земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037 згідно з планово-картографічною документацією входить до складу земель державного лісового фонду України та розміщена в кварталі НОМЕР_2 виділ 2 Новомосковського лісництва, відноситься до земель лісогосподарського призначення, тобто земель державного лісового фонду. Земельна ділянка заліснена. Характеристика лісів, розташованих на спірній земельній ділянці: рекреаційно-оздоровчі, лісові культури 10 сосна звичайна, віком 64 роки, висотою 23 м+, діаметром 30 см+, а також акація біла та дуб звичайний, віком 19 років, висотою 3м+. Вилучення даної земельної ділянки із складу Держлісфонду не погоджувалось, цільове призначення не змінювалося, землевпорядна документація на дану земельну ділянку до лісгоспу не надходила (а.с. 22-24).
Прокурор звернувся до суду з позовом 23.04.2024 року, посилаючись на те, що земельна ділянка, яка набута Відповідачем, є земельною ділянкою лісового фонду, на що вказують розташування посеред лісового масиву, розміщені на ній дерева та залісненість.
Інформація про спірну земельну ділянки є відкритою та доступною через кадастрову карту України, міститься в картографічному матеріалі проекту землеустрою. 
Позивач наполягає на тому, що Відповідач мав реальну можливість перевірити правовий статус ділянки та дізнатися про обмеження щодо її використання, однак цього не зробив, що також свідчить про його недобросовісність. 
Щодо обраного способу захисту інтересів держави.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування (частина четверта статті 11 ЦК України). Отже, їхні рішення можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді. Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (аналогічні позиції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
Згідно із частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадка
Судом підтверджено факт вибуття земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037 з володіння власника (держави) поза її волею. 
Відповідно до практики ЄСПЛ визнання права власності недійсним як таке не суперечить приписам статті 1 Першого протоколу, водночас воно повинне бути не лише визначене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12.06.2018 у справі "Бейнарович та інші проти Литви" (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, § 138).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Тобто лише у разі дотримання всіх зазначених вище критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а отже, правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Тотожні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, на яку звертає увагу Скаржник.
Можливість віндикації майна визначена статями 387, 388 Цивільного кодексу України, а можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речового права на неї – в Земельному кодексу України та Законі України "Про Державний земельний кадастр". Тобто таке втручання має нормативну основу в національному законодавстві. Зазначені правила є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.
Суд ураховує, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з наведеним добросовісність у правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісними, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися так, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ними ставляться. І навпаки - реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципи здійснення суб`єктивних цивільних прав, потрібно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства.
Подібні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 521/17654/15-ц.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 сформульований висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 Господарського процесуального кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею приписів частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що добросовісність набувача передбачає не лише звіряння відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також розумну обачність набувача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісного набувача, зокрема, у постановах від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц. Тому набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на відомості з Державного реєстру, а робив це добросовісно. Якщо перевірка нерухомого майна дає підстави для сумнівів щодо прав інших осіб на нерухоме майно, то набувач такого майна має вчинити дії, спрямовані на усунення таких сумнівів, або відмовитися від набуття нерухомого майна; в іншому разі набувач не буде вважатися добросовісним.
Вирішуючи питання щодо цільового призначення зазначеної вище земельної ділянки та факту належності земельної ділянки до державного лісового фонду.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду, про що також зауважив Верховний Суд України у своєму висновку, викладеному у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Матеріалами справи підтверджено, не спростовано сторонами, що земельна ділянка, передана у приватну власність ОСОБА_1 має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та належить до земель ДП «Новомосковське лісове господарство» (квартал 75 виділ 2), земельна ділянка відповідно до матеріалів лісовпорядкування знаходиться у 75 кварталі ДП «Новомосковське лісове господарство», належить до земель Державного лісового фонду та з 2002 року не змінювала свого цільового призначення - землі лісогосподарського призначення.
Подані позивачем докази, в розумінні вимог ст. 76,77 ЦПК України є належними та допустимими, такими що доводять віднесення земельної ділянки до складу земель лісогосподарського призначення.
Добросовісність є загальною засадою цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України). Цивільний кодексу України встановлює презумпцію добросовісності щодо здійснення особою свого права (ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Такими випадками може бути імперативна заборона закону на відчуження певних видів майна. 
Статтею 7 Лісового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. 
Відповідно до ст. 55 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. 
Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. 
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Так, відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України, ст. 12 Лісового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. 
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії (зміна цільового призначення земельних ділянок) здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. 
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. 
Відповідно до інформації філії ДП «Ліси України» «Новомосковське лісове господарство» №1/27.3-ВЛ від 10.01.2024 земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037 згідно з планово-картографічною документацією входить до складу земель державного лісового фонду України та розміщена в кварталі 75 виділ 2 Новомосковського лісництва, відноситься до земель лісогосподарського призначення, тобто земель державного лісового фонду. 
Вилучення даної земельної ділянки із складу Держлісфонду не погоджувалось, цільове призначення не змінювалося, землевпорядна документація на дану земельну ділянку до лісгоспу не надходила. 
Згідно з інформацією Секретаріату Кабінету Міністрів України № 33424/0/2-23 від 29.12.2023 Кабінетом Міністрів рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із користування ДП «Новомосковське лісове господарство» (філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України») земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037, площею 0,25 га не приймалось. 
Таким чином, в силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037, площею 0,25 га, відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Спірна земельна ділянка, яка перебуває у державній власності та має лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача – ДП «Ліси України» в особі філії «Новомосковське лісове господарство», а наразі філія «Східний лісовий офіс» у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК України) повноважним органом не вилучалась та зміна її цільового призначення не здійснювалась. 
За загальним правилом землі лісогосподарського призначення перебувають у державній та комунальній власності. Виключні випадки законного набуття у приватну власність земель лісового фонду – замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь, селянських, фермерських та інших господарств. Жодне із вказаних виключень щодо спірної ділянки не застосовується, тому виходячи із перебування її у постійному користуванні державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства та норм ст. 84 Земельного кодексу України, вона у законний спосіб може перебувати виключно у державній власності. 
Отже, набуття відповідачем у приватну власність спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення було неможливим ні в силу чинного на той момент законодавства, ні з урахуванням очевидних ознак її залісненості. 
При цьому суд погоджується з позицією прокурора про те, в діях відповідача вбачається відсутність добросовісності при набутті ним у власність земельної ділянки. 
Абсолютна заборона закону не може бути спростована добросовісністю. Не може набуватися в порядку ст. 330 Цивільного кодексу України власність на майно, яке за добросовісної поведінки набувач не міг отримати у власність. 
Як визначила Велика Палата Верховного Суду від 12.09.2023 справа № 910/8413/21 у справі «Садиби Терещенків», «...немає жодних підстав вважати, що перед тим, як вчиняти правочини, спрямовані на придбання садиби ОСОБА_2 , у відповідача-1 були перешкоди ознайомитися із зазначеними вище вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цього об`єкта та неможливості набуття на нього права приватної власності». Тож, об`єктивно існуюча можливість у Відповідача дізнатись про правовий статус об`єкта, який вона мала намір отримати у власність, правові підстави та умови набуття такого права свідчать про те, що остання не набула право власності на спірну ділянку добросовісно. В силу об`єктивних властивостей спірної земельної ділянки, зокрема її місця розташування, проявивши розумну обачність, Відповідач могла та повинна була знати про те, що ця ділянка не може бути передана їй у власність (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 90), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 108), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 55, 179)). 
Слід зазначити, що в умовах такого критичного екологічного стану надзвичайно актуальним є збереження існуючих зелених зон, зокрема лісів та заліснених територій, які виконують важливу санітарно-захисну та кліматорегулюючу функцію. Саме ці ділянки сприяють очищенню повітря, зниженню рівня шуму, збереженню біорізноманіття та слугують природним бар`єром від поширення шкідливих викидів. У цьому контексті, передача земель лісового фонду для інших потреб є неприпустимою, та призводить до зменшення площ зелених насаджень, погіршення мікроклімату, зростання температур у населених пунктах та підвищення навантаження на природне середовище. Відтак, враховуючи місце розташування земельної ділянки, очевидне її перебування у лісовому масиві та її заліснення, проявивши розумну обачність Відповідач могла та повинна була знати про те, що ця ділянка не може бути передана їй у власність. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (провадження № 12-18гс20) сформулювала такий висновок: «Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори». 
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). 
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 вказано, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону. 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 916/1533/21 зазначено, що у спорах про витребування земельних ділянок добросовісність набувачів підлягає обґрунтованому сумніву з огляду на те, що вони не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних властивостей ділянки знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону. 
У постанові Верховного Суду від 01.05.2025 у справі № 369/1457/22 суд, аналізуючи добросовісність дій відповідача при набутті у власність земельної ділянки, зазначив, що «відповідачка, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям права власності на земельну ділянку, повинна була знати про її належність до земель оборони. ОСОБА_1 повинна була враховувати можливі обмеження щодо використання таких земель, неможливість їх набуття в рамках цивільно-правової угоди, а отже мала можливість утриматися від її укладення». 
Таким чином, земельна ділянка, яка набута Відповідачем, є земельною ділянкою лісового фонду, на що вказують розташування посеред лісового масиву, розміщені на ній дерева та залісненість. 
Інформація про спірну земельну ділянки є відкритою та доступною через кадастрову карту України, міститься в картографічному матеріалі проекту землеустрою. У зв`язку з цим Відповідач мав реальну можливість перевірити правовий статус ділянки та дізнатися про обмеження щодо її використання, однак цього не зробив, що свідчить про його недобросовісність. Відтак, з огляду на наведені норми законодавства та обставини виникнення спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що Відповідач не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 наведено правовий висновок, за змістом якого для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/ недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). 
На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 26.06.2019 у справі № 669/927/16, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 та інших. Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі повернення майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. 
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 490/6324/19, від 19.12.2023 у справі № 916/731/21. 
Натомість, відповідач набув право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті отримання земельної ділянки на підставі рішення органу місцевого самоврядування.
При цьому добросовісність набувача передбачає не лише співставлення відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що міститься у правових підставах її набуття, а також розумну обачність набувача. Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявності прав інших осіб стосовно нерухомого майна. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісності набувача, зокрема у постановах від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц. Набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на інформацію органів державної влади та місцевого самоврядування, а робив це добросовісно. Якщо перевірка інформації про нерухоме майно дає підстави для сумнівів щодо наявності прав інших осіб на нерухоме майно, у тому числі незареєстрованих, то набувач такого майна має вчинити дії, спрямовані на усунення таких сумнівів, або відмовитися від набуття нерухомого майна; в іншому разі набувач не буде вважатися добросовісним. 
У даному випадку спірна земельна ділянка набута внаслідок очевидно незаконних дій, при цьому відповідач, маючи намір набуття земельної ділянки у приватну власність, усвідомлював, що оформлення земель лісу з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» відбувається з порушенням вимог чинного законодавства, а саме положень Лісового та Земельного кодексів України. 
При цьому, відповідач міг проявити розумну обачність, звернувши увагу на залісненість даної земельної ділянки, її наближеність до інших лісових масивів, що, однак, ним зроблено не було. Навіть простий перегляд відкритих, загальновідомих та доступних ресурсів, на кшталт Google maps, свідчить про залісненість вказаної земельної ділянки. 
В сукупності вказані обставини свідчать, що реальними намірами відповідача є, насамперед, отримання в порушення законодавчо визначеної процедури відведення земельної ділянки із державної власності у приватну. 
ОСОБА_1 , на переконання суду, не є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка має ознаки земель лісового фонду, а тому він не має права набуття у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 
Отже, земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття нею земельної ділянки у власність. 
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №357/9328/15-ц.
Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення позову в повному обсязі.
Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:
Позов Керівника Самарівської окружної прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави, в особі Самарівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа – Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про витребування з незаконного володіння земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки, - задовольнити.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 0,25 га з кадастровим номером 1223285500:03:014:0037, яка розташована на території Піщанської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області, шляхом припинення права власності на неї, у власність держави в особі Самарівської районної державної адміністрації - Самарівської районної військової адміністрації, ЄРДПОУ 04052324. 
Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285500:03:014:0037 у Державному земельному кадастрі.
Стягнути ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору у сумі 4844,80 грн. (чотири тисячі вісімсот сорок чотири гривні 80 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів після проголошення цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Позивач - Самарівська окружна прокуратура Дніпропетровської області, Код ЄДРПОУ 0290993832, місцезнаходження: вул. Гетьманська, 5, м. Самар, Дніпропетровська область, 51200;
Позивач - Самарівська районна державна адміністрація, ЄДРПОУ 04052324, адреса вул. Шевченко, 7, м. Самар, Дніпропетровська область, 51200;
Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації - АДРЕСА_3 ;
Третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» адреса вул. Шота Руставелі, 9а м. Київ, 01601, ЄДРПОУ 44768034.

Суддя        О.В. Сорока.