Дата документу 10.09.2026 Справа № 334/10876/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/10876/25    Головуючий у І інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/1461/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 вересня 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, що 13.01.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір № 2847206841-582233 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту , на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі.
Зазначений кредитний договір разом з правилами надання кредитів складають єдиний договір, в якому визначені всі його істотні умови та з якими позичальник був попередньо ознайомлений. Договір підписаний за допомогою електронного підпису, відповідно до ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов кредитного договору, ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту становить 10500,00 грн, початковий строк кредитування становить 28 днів, дисконтна відсоткова ставка становить 1,21% на добу за початковий строк кредитування визначений п. 3.6., п.3.7 договору, базова процента ставка, становить 2,2% на добу за продовжений строк користування кредитом визначений п.3.5, 3.6, 3.7, 3.8 договору.
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору та перерахував грошові кошти на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачка вказала в особистому кабінеті. Однак відповідачка не виконала свої зобов`язання за договором, частково сплатила кошти.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 2847206841-582233 відповідачка на виконання умов договору здійснила часткову оплату за кредитним договором на загальну суму 750,00 грн. Загальна сума боргу станом на дату подання позову до суду становить 34097,40 грн, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту – 10500,00 грн, заборгованості за відсотками за користування позикою – 23597,40 грн.
Посилаючись на означені обставини, ТОВ «Кошельок» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором № 2847206841-582233 від 13.01.2022 в розмірі 34097,40 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ТОВ «Кошельок» через підсистему «Електронний суд» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність їм висновків суду, просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 рокута ухвалити нове рішення про задоволення позову. Також просить вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «Кошельок» посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів. Апелянт зазначає, що кредитний договір укладено в електронній формі з дотриманням вимог ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію», після належної ідентифікації відповідача та підписання договору одноразовим ідентифікатором. При цьому, на думку апелянта, послідовність дій відповідача в інформаційній системі позивача — реєстрація, зазначення персональних даних і реквізитів банківської картки, проходження верифікації, отримання SMS-повідомлення та підписання договору одноразовим ідентифікатором — свідчить про її волевиявлення на укладення договору та отримання кредиту. Крім того, апелянт посилається на лист АТ «ТАСКОМБАНК» та повідомлення платіжної системи ТОВ «ТАС ЛІНК», відповідно до яких 13.01.2022 року було здійснено зарахування 10500 грн на картку № НОМЕР_2 із зазначенням призначення платежу як видачі кредитних коштів за спірним договором. На думку позивача, зазначені документи підтверджують виконання ним свого обов`язку щодо надання кредиту, а висновок суду першої інстанції про недоведеність факту отримання відповідачем коштів є помилковим. На підтвердження своєї позиції апелянт також посилається на постанову Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі № 679/1103/23, вважаючи, що довідка про перерахування кредиту на вказану позичальником картку є належним доказом отримання кредитних коштів. Також апелянт зазначає, що без вчинення відповідачем послідовності дій, необхідних для оформлення кредиту, укладення договору та перерахування коштів на зазначену банківську картку було б неможливим. Посилаючись на це, позивач вважає, що відповідач сама зазначила реквізити картки, мала до неї доступ, пройшла процедуру її верифікації та отримала кредитні кошти. Додатково апелянт посилається на інформацію з мобільного застосунку «Getcontact» щодо належності відповідачу номера телефону, який використовувався під час укладення договору, та вказує, що відповідач не надала доказів того, що цей номер або банківська картка їй не належали чи що договір укладено іншою особою без її волі.
Відповідач, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт надання відповідачу кредитних коштів та наявність заборгованості у заявленому розмірі. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 13.01.2022 між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 2847206841-582233. 
Відповідно до умов кредитного договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 10500,00 грн. (п.1.1.); тип кредиту – споживчий кредит (п.1.2.); проценти за користування кредитом: 3683 грн., які нараховуються за ставкою 1,21% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.3.2); стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2.20% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.3.3); дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0,01% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк лояльного періоду (п.1.3.3.1.); тип процентної ставки – фіксована (п.1.4).
Відповідно до п. 2.1 кредитного договору, кредит надається строком на 28 днів, початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, кредит надається позичальнику, згідно його заявки, шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заявці.
В розділі 9 кредитного договору зазначено, що цей договір є електронним документом, створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму (п.9.1.). Цей договір вступає силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами власних обов`язків за цим договором (п.9.2). Невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання позики на умовах фінансового кредиту ТОВ «Кошельок». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких знаходиться на сайті кредитодавця. 
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до положень статей12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
На підтвердження доводів позову позивачем надано повідомлення ТОВ «Тас Лінк», про те, що 13.01.2022 через платіжну систему ТОВ «Тас Лінк» було проведено успішне зарахування на карту клієнта, де сума операції - 10500,00 грн., номер карти – НОМЕР_2 , опис замовлення - видача кредитних коштів, договір займа № 2847206841-582233. Також надано довідку в якій АТ «Таскомбанк» надано підтвердження, що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам банком було здійснено переказ грошових коштів 13.01.2022 в сумі 10500,00 грн. на картковий рахунок НОМЕР_2 , код авторизації 511233, відправник – ТОВ «Кошельок».
Крім того, суд першої інстанції правильно зауважив, що наданий ТОВ «Кошельок» разом з позовною заявою Детальний розрахунок заборгованості за договором не може вважатися первинним документом, а саме випискою з карткового рахунку в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки він є документом одностороннього характеру, створеним самим позивачем, та який не є доказом розміру заборгованості, оскільки позивачем не доведено факт безпосереднього надання коштів. Сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом позивача та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися відповідачу кредитні кошти, в зазначеному в позові розмірі.
Колегія суддів вважає, що за відсутності доказів належності зазначеної платіжної картки відповідачу та отримання нею кредитних коштів такий висновок є повністю обґрунтованим.
З огляду на вищевикладене правильним є висновок суду про те, що позивач не надав доказів того, що відповідачу відповідно до договору № 2847206841-582233 було надано кредит, доказів того, що відповідач користувалась наданими коштами та має заборгованість саме у визначеному позивачем розмірі.
Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що наданий позивачем на підтвердження заявлених вимог розрахунок заборгованості, не є доказом наявності заборгованості, оскільки позивач не довів факту безпосереднього надання коштів. Він жодним чином не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом у межах строку кредитування із зазначенням відповідних транзакцій як з боку фінансової установи так із боку клієнта, тому не може вважатись належним доказом в розумінні частини 1 статті 77 ЦПК України.
При цьому, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Пунктом 59 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018року №75 (далі Положення) визначено, що банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри як клієнтські рахунки та виписки з них. Відповідно до пункту 62 Положення виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Згідно з пунктом 63 Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня2020року у справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня2020року у справі №278/2177/15-ц, від 25 травня 2021року у справі №554/4300/16-ц, від 07 грудня 2022 року у справі №298/825/15-ц.
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що перераховані товариством кредитні кошти були зараховані на рахунок (картку), що належить відповідачу, та отримані нею.
Розрахунок заборгованості, складений позивачем, сам по собі не є достатнім доказом її наявності у розмірі, зазначеному у розрахунку, та не підтверджує здійснення відповідачем фінансових операцій.
Крім того, судом першої інстанції за клопотанням представника позивача була витребувана інформація у АТ «Ощадбанк» про належність ОСОБА_1 банківської карти № НОМЕР_1 , а також зарахування на вказаний рахунок кредитних коштів.
При цьому з відповіді АТ «Ощадбанк» вбачається, що зазначена позивачем платіжна картка № НОМЕР_1 відсутня в системі АТ «Ощадбанк», що також не підтверджує її належність відповідачу.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують визначальної для вирішення спору обставини — недоведеності фактичного надання кредитних коштів саме відповідачу. Обставини укладення електронного договору, проходження відповідачем ідентифікації, використання номера телефону та підписання договору одноразовим ідентифікатором самі по собі не підтверджують зарахування кредитних коштів на рахунок, що належить відповідачу. Так само лист АТ «ТАСКОМБАНК» та повідомлення ТОВ «ТАС ЛІНК» підтверджують здійснення операції на картку № НОМЕР_2 , однак не підтверджують належними доказами, що зазначена картка належала саме ОСОБА_1 та що кошти отримала саме вона. При цьому з відповіді АТ «Ощадбанк» вбачається, що запитуваної картки не існує. За таких обставин позивач не звільнений від обов`язку довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 колегія суддів також відхиляє, оскільки висновки у зазначеній справі зроблені з урахуванням сукупності доказів, відмінної від тієї, що наявна у цій справі. Зокрема, у справі № 679/1103/23 факт отримання відповідачем кредитних коштів був підтверджений довідкою кредитодавця про перерахування конкретної суми кредиту за конкретним договором із зазначенням номера платежу та платіжної картки, а також враховано подальше часткове виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором шляхом внесення платежів.
Натомість у цій справі належність платіжної картки № НОМЕР_2 відповідачу ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджена, договір чи інший документ, який би пов`язував зазначену картку саме з відповідачем до матеріалів справи не надані, як і доказів подальшого виконання ОСОБА_1 зобов`язань за спірним кредитним договором. За таких обставин надані позивачем відомості про проведення платіжної операції самі по собі не дають можливості достовірно встановити, що кредитні кошти були перераховані та отримані саме відповідачем.
Таким чином, оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спростування факту отримання відповідачкою кредитних коштів за договором позики. Також, суд правильно зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, як доказ наявності заборгованості та її розміру не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, користування ними відповідачем не надано.
Колегія суддів зауважує, що за загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Отже, з огляду на вищевикладене, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що розмір заявлених позовних вимог жодним чином не підтверджений з боку позивача, який мав можливість надати необхідні докази на підтвердження заявлених позовних вимог, однак своїм правом не скористався, та, надавши правильну оцінку доказам у ї сукупності, дійшов правильного висновку про їх недостатність для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги вищенаведеного не спростовують, вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок»слід залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 рокубез змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 10 вересня 2026 року.

Головуючий:

Судді: