ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 14/41 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Михайлець О. В. (у порядку самопредставництва),
відповідача - Гаврися Я. Б (адвокат),
розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 у справі
за позовом Державного агентства резерву України
до Публічного акціонерного товариства "Центренерго"
про стягнення 5 334 379, 67 грн.
Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1. 17.07.2008 Державний комітет України з державного матеріального резерву (далі - Держкомрезерв України, Комітет, позивач), правонаступником якого є Державне агентство резерву України (далі - Держрезерв України, Агентство) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго" (далі - ВАТ "ДАЕК "Центренерго", Товариство, Позичальник, відповідач), найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство "Центренерго" (далі - ПАТ "Центренерго"), про стягнення з відповідача 5 334 379,67 грн, з яких: 4 068 419,02 грн відсотків за користування тимчасовою позичкою, нарахованих за період із 01.05.2006 до 16.07.2008 (далі - спірний період), 3 % річних у сумі 139 727,71 грн, нарахованих за спірний період; 1 126 232,94 грн інфляційних втрат, нарахованих за період із травня 2006 року по червень 2008 року, посилаючись на положення статей 526, 625, 629, 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 2, 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв", пунктів 13, 16 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 № 1129 (чинною до 10.04.2025) (далі- КМУ, Порядок № 1129 відповідно), пункту 1 постанови КМУ від 28.12.2002 № 2045 "Про погашення заборгованості та впорядкування розрахунків підприємств електроенергетики з Державним комітетом з державного матеріального резерву" (далі - постанова КМУ № 2045). 
Позовна заява обґрунтовується порушенням Товариством як зобов`язання з повернення Держкомрезерву України природного газу, відпущеного згідно з розпорядженням КМУ від 09.10.1998 № 812-р, у строк (до 01.04.1999), встановлений укладеним між сторонами договором від 09.10.1998 № ЮР-7/97-98 (далі - договір № ЮР-7/97-98) та продовжений постановою КМУ № 2045 (до 01.03.2023), так і зобов`язання із щомісячної сплати відсотків за користування тимчасовою позичкою, у зв`язку з простроченням виконання якого Комітетом за спірний період нараховані спірні суми інфляційних втрат і 3 % річних.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
2. Господарський суд міста Києва ухвалою від 28.01.2009 (суддя Нарольський М. М.) зупинив провадження у справі № 14/41 до вирішення пов`язаної з нею справи № 6/551 за позовом ВАТ "ДАЕК "Центренерго" до Держкомрезерву України та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Укренерговосток-1" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 08.08.2006 № 08/08-07. 
Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.03.2014 (суддя Борисенко І. І.) поновив провадження у справі № 14/41.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 24.04.2014 (суддя Борисенко І. І.) зупинив провадження у справі № 14/41 до вирішення питання про визнання/невизнання кредиторських вимог Держкомрезерву України у справі №15/76-б-43/624-б про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго". 
Господарський суд міста Києва ухвалою від 16.01.2025 (суддя Полякова К. В.) поновив провадження у справі № 14/41.
3. Господарський суд міста Києва рішенням від 07.08.2025 (суддя Полякова К. В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 (головуючий - Гончаров С. А., судді Сибіга О. М., Тищенко О. В.), позов задовольнив повністю у зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог, оскільки: 
1) у спірний період, за який позивач нарахував відсотки за користування тимчасовою позичкою, відповідач не виконав передбачене договором № ЮР-7/97-98 зобов`язання з повернення природного газу, відпущеного із державного резерву на оплатних засадах (на умовах тимчасового позичання матеріальних цінностей);
2) предметом спору в цій справі є нараховані Комітетом за спірний період (із 01.05.2006 до 16.07.2008) відсотки за користування тимчасовою позичкою у сумі 4 068 419,02 грн, що не входять до складу кредиторських вимог, заявлених Держкомрезервом України у справі № 15/76-б-43/624-б про банкрутство ВАТ "ДАЕК "Центренерго"; 
3) відповідач не подав контррозрахунку нарахованих позивачем процентів і компенсаційних виплат. 
Водночас, ураховуючи висновок щодо застосування норми статті 604 ЦК України (у контексті того, що мирова угода не є новацією в розумінні цієї статті, оскільки зміна порядку виконання такого зобов`язання або зміна строку його виконання, встановлення порядку погашення заборгованості не може вважатися новацією в розумінні статті 604 ЦК України), викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 921/412/17-г/7, суд першої інстанції відхилив посилання Товариства на встановлення мировою угодою від 04.02.2003, затвердженою додатковою ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2003 у справі № 31/130, фіксованого розміру відсотків за користування тимчасовою позичкою, що, на думку відповідача, робить неправомірним подальше нарахування відсотків, оскільки зазначеною мировою угодою не внесено змін до договору № ЮР-7/97-98 у частині розміру та порядку внесення плати за позичання матеріальних цінностей.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
4. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ПАТ "Центренерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
5. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що:
1) суди не врахували висновку щодо застосування положень частини 2 статті 625 та статті 1048 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті відсутності у позикодавця права додатково нараховувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики (30.06.2015), тобто за період прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання), викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18;
2) суди не врахували висновку щодо застосування норм статті 536, частини 2 статті 625 та частини 3 статті 693 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що покупець може нарахувати проценти до пред`явлення вимоги про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини 3 статті 693 ЦК України як плату за користування чужими грошовими коштами, оскільки до цього моменту користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Після пред`явлення такої вимоги покупцем за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною 3 статті 693 ЦК України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частини 2 статті 625 цього Кодексу, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у цьому випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати)), викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 911/627/24;
3) на теперішній час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми пункту 2.2 статті 2 Закону України від 12.05.2011 № 3319-VІ "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" у подібних правовідносинах, а саме у контексті визначення цим Законом такими, що підлягають списанню, не тільки основного боргу, а й нарахованих 3 % річних та індексу інфляції за спожитий газ у період із 01.01.1997 по 01.01.2011.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
6. Позивач не скористався правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Розгляд справи Верховним Судом 
7. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 19.05.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 у справі № 14/41 та призначив розгляд цієї справи у судовому засіданні на 30.06.2026.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
8. 09.10.1998 між Держкомрезервом України (Комітет) та ВАТ "ДАЕК "Центренерго" (Підприємство) укладено договір № ЮР-7/97-98, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є відпуск із державного резерву Підприємству природного газу згідно з розпорядженням КМУ від 09.10.1998 № 812-р.
9. Згідно з пунктами 2.1- 2.3 договору № ЮР-7/97-98 Комітет відпускає із державного резерву в жовтні 1998 року Підприємству природний газ в кількості 109,74 млн. м3 по ціні 80 дол. США за 1000 м3. Оплата зберігання - 3,3 дол. США, ПДВ - 0,66 дол. США на загальну вартість 3,96 дол. США за 1000 м3. Підприємство зобов`язане: повернути до 01.04.1999 в державний резерв природний газ в обсязі 109,74 млн. м3 або оплатити його вартість на розрахунковий рахунок Комітету; здійснити оплату вартості зберігання на поточний рахунок Комітету; здійснити оплату на поточний рахунок Комітету щомісячно 2 % від вартості поставленого природного газу за фактичне користування тимчасовою позичкою. Погашення відсотків за користування, як виняток, може здійснюватися іншими формами розрахунків, існуючими на час їх проведення та погодженими Комітетом. Повернення газу Підприємством може здійснюватися відповідно до Механізму проведення розрахунків за відпущений природний газ згідно з постановою КМУ від 16.10.1997 № 1138.
Пунктом 8.1 договору № ЮР-7/97-98 передбачено, що термін дії договору встановлюється з часу його підписання до 01.04.1999.
10. 03.02.1999 між сторонами укладено додаткове погодження № 1, яким пункти 2.1, 2.2, 3.1, 3.2 договору № ЮР-7/97-98 викладено у такій редакції: 
"2.1. Комітет відпускає із державного резерву в жовтні 1998 року Підприємству природний газ в кількості 109,74 млн. куб. м. з по ціні 81,8 дол. США за 1000 куб. м. ПДВ згідно діючого законодавства. 
2.2. Підприємство зобов`язане: повернути до 01.04.1999 в державний резерв природний газ в обсязі 109,74 млн. куб. м. або оплатити його вартість на розрахунковий рахунок Комітету; здійснити оплату на поточний рахунок Комітету за користування тимчасовою позичкою в розмірах: за жовтень 1998 року - 2 %, за листопад, грудень 1998 року, січень, лютий та березень 1999 року - по 0,5 % від вартості фактично використаного природного газу.
3.1. Вартість газу, що підлягає відпустку з державного резерву складає 8976,732 тис. дол. США. ПДВ згідно діючого законодавства.
3.2. Розрахунки за договором здійснюються в національній валюті по курсу НБУ на момент проплати".
11. Господарський суд міста Києва рішенням від 11.06.2002 у справі № 31/130 позов Держкомрезерву України задовольнив частково. Зобов`язав ВАТ "ДАЕК "Центренерго" повернути до державного бюджету 109 235 тис. м3 газу, оформивши його повернення приймальним актом за формою Р-16. У решті позову відмовив.
Київський апеляційний господарський суд постановою від 30.10.2002 у справі № 31/130 рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2002 змінив у частині задоволення позовних вимог, виклавши пункт 2 його резолютивної частини у такій редакції: "Зобов`язати Відкрите акціонерне товариство "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго" повернути до державного матеріального резерву 109 235 тис. куб. м газу, оформивши його повернення приймальним актом по формі Р-16". У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення скасував частково та прийняв нове рішення в цій частині про стягнення з Товариства на користь Держкомрезерву України 1 378 378,35 грн оплати за користування тимчасовою позичкою та 1 519 279,37 грн пені. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2002 у справі № 31/130 залишив без змін.
Господарський суд міста Києва додатковою ухвалою від 07.04.2003 у справі № 31/130 затвердив текст укладеної між сторонами мирової угоди від 04.02.2003 № юр-2/194-2003 та провадження у справі припинив.
12. Із заяви Держрезерву України від 24.04.2013 про зменшення кредиторських вимог у справі № 15/76-б-43/624-б убачається, що позивач зазначив про часткове списання заборгованості ПАТ "Центренерго", яка була визначена у заяві про визнання кредитором відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2002 у справі № 31/130 у зв`язку з невиконанням умов договору № ЮР-7/97-98, а саме у розмірі 33 528 287,77 грн (30 360 630,04 грн - основний борг, 1 378 378,35 грн - відсотки за користування, 1 519 279,37 грн - пеня) на підставі Закону України від 12.05.2011 № 3319-VІ "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" (чинного з 04.06.2011), а саме списано основний борг у сумі 30 360 630,04 грн, тоді як відсотки за користування тимчасовою позичкою у сумі 1 378 378,35 грн погашено боржником у 2006 році. Таким чином, непогашеною залишається пеня у сумі 1 519 279,37 грн, яка є безспірною та підлягає включенню до реєстру вимог кредиторів.
13. Господарський суд міста Києва ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі № 15/76-б-43/624-б про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Центренерго" затверджено реєстр вимог кредиторів станом на 17.11.2015.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.08.2019 у справі № 15/76-б-43/624-б, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2019, клопотання Фонду державного майна України про припинення провадження у справі задовольнив, провадження у справі № 15/76-б-43/624-б про банкрутство ПАТ "Центренерго" (ідентифікаційний код 22927045) закрив, припинив дію мораторію, вирішив інші процесуальні питання.
Позиція Верховного Суду
14. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
15. В основу оскаржуваних рішення та постанови покладено висновок місцевого та апеляційного господарських судів про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що у спірний період, за який позивачем нараховані відсотки за користування тимчасовою позичкою, відповідач не виконав передбачене договором № ЮР-7/97-98 зобов`язання з повернення природного газу, відпущеного із державного резерву на оплатних засадах (на умовах тимчасового позичання матеріальних цінностей). Крім того, предметом спору в цій справі є нараховані Комітетом за спірний період (із 01.05.2006 до 16.07.2008) відсотки за користування тимчасовою позичкою у сумі 4 068 419,02 грн, що не входять до складу кредиторських вимог, заявлених Держкомрезервом України у справі № 15/76-б-43/624-б про банкрутство ВАТ "ДАЕК "Центренерго".
16. Колегія суддів погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову з огляду на таке.
17. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України (чинного з 01.01.2004) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
18. Абзацом 7 статті 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" (у редакції, чинній на час укладення договору № ЮР-7/97-98) передбачено, що позичання матеріальних цінностей з державного резерву - це відпуск матеріальних цінностей з державного резерву на договірних засадах з наступним поверненням до державного резерву тієї ж кількості аналогічних матеріальних цінностей.
Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" (у редакції, чинній на час укладення договору № ЮР-7/97-98) відпуск матеріальних цінностей з державного резерву в порядку тимчасового позичання на строк понад шість місяців та з незнижуваного запасу провадиться за рішенням КМУ, в якому визначаються одержувачі, строки та умови відпуску матеріальних цінностей із державного резерву, а також строки їх повернення. За позичання матеріальних цінностей з державного резерву передбачається плата, розмір якої визначається в порядку, встановленому КМУ, і не може перевищувати розміру облікової ставки Національного банку України.
19. Згідно з пунктами 15, 16 Порядку № 1129 (у редакції, чинній на час укладення договору № ЮР-7/97-98) після прийняття рішення про відпуск матеріальних цінностей із державного резерву в порядку тимчасового позичання Держкомрезерв України забезпечує укладення договору з позичальником, в якому зазначаються умови та терміни відпуску (повернення) матеріальних цінностей, види забезпечення зобов`язань щодо своєчасного повернення позичених матеріальних цінностей до державного резерву, а також інші необхідні умови. Відпуск матеріальних цінностей із державного резерву в порядку тимчасового позичання здійснюється в установленому Держкомрезервом України порядку тільки після укладення договору з позичальником. Розмір плати за тимчасове позичання матеріальних цінностей із державного резерву встановлюється у відсотках до їх вартості в межах розміру облікової ставки Національного банку України, що діє на момент позичання, і фіксується в договорі. В разі зміни облікової ставки Національним банком розмір зазначеної плати може бути переглянутий за домовленістю сторін договору з внесенням до нього відповідних змін. Для визначення розміру плати за позичання враховується якість продукції, термін зберігання, її обсяги, кон`юнктура ринку на момент відпуску.
20. Отже, тимчасове позичання матеріальних цінностей із державного резерву є оплатним.
21. За змістом положень частини 2 статті 4 ЦК України від 18.07.1963 (чинного до 31.12.2003, тобто на час укладення у жовтні 1998 року договору № ЮР-7/97-98) цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів.
22. Пунктом 2.2 договору № ЮР-7/97-98 (у редакції додаткового погодження від 03.02.1999 № 1) передбачено зобов`язання Позичальника повернути до державного резерву відпущений природний газ до 01.04.1999 зі сплатою відсотків, розмір яких визначено за деякі місяці окремо.
Проте Товариство у встановлений строк не виконало відповідне договірне зобов`язання, що скаржником не заперечується.
23. Колегія суддів зауважує, що, зважаючи на невиконання Позичальником вказаного обов`язку, на підставі частини 2 статті 4 чинного на той час ЦК України від 18.07.1963 КМУ 28.12.2002 своєю постановою № 2045 продовжив до 01.01.2023 строк повернення органічного палива, відпущеного з державного резерву у порядку тимчасового позичання підприємствам електроенергетики, зокрема, згідно з розпорядженням КМУ від 09.10.1998 № 812-р, на якому власне і ґрунтувалося укладення договору № ЮР-7/97-98.
24. Наведене свідчить про фактичне продовження строку повернення Товариством позиченого Держкомрезервом України природного газу до 01.01.2023, чим спростовується твердження скаржника про припинення з 02.04.1999 зобов`язання Позичальника сплачувати відсотки за користування тимчасовою позичкою, у тому числі у спірний період (із 01.05.2006 до 16.07.2008), який настав пізніше. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що аналогічного висновку (щодо продовження постановою КМУ № 2045 до 01.01.2023 строку повернення Товариством позиченого Держкомрезервом України природного газу) дійшли Господарський суд міста Києва та Північний апеляційний господарський суд, ухвалюючи у справі № 15/244 рішення про задоволення позову Держрезерву України до ПАТ "Центренерго" про стягнення 22 166 376,72 грн відсотків за користування позиченими матеріальними цінностями державного резерву за договором від 24.12.1997 № 412, касаційне провадження у якій (справі № 15/244) за касаційною скаргою Товариства закрито ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.01.2022.
25. Водночас, ураховуючи достовірно встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини часткового погашення заборгованості ПАТ "Центренерго" за договором № ЮР-7/97-98 на загальну суму 33 528 287,77 грн (30 360 630,04 грн - основний борг, 1 378 378,35 грн - відсотки за користування тимчасовою позичкою, 1 519 279,37 грн - пеня) у межах провадження у справі № 15/76-б-43/624-б про банкрутство ВАТ "ДАЕК "Центренерго", а саме: шляхом списання основного боргу в сумі 30 360 630,04 грн лише на підставі Закону України від 12.05.2011 № 3319-VІ "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" (чинного з 04.06.2011); погашення боржником у 2006 році 1 378 378,35 грн відсотків за користування тимчасовою позичкою, нарахованих станом на 27.05.2002 і присуджених до стягнення згідно з постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2002 у справі № 31/130, що підтверджується заявою Держрезерву України від 24.04.2013 про зменшення кредиторських вимог у справі № 15/76-б-43/624-б, Верховний Суд погоджується із правильним висновком судів щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення 4 068 419,02 грн відсотків за користування тимчасовою позичкою, нарахованих за спірний період (із 01.05.2006 до 16.07.2008), який настав пізніше.
26. Товариство у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме: 
- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України
27. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій як висновку щодо застосування положень частини 2 статті 625 та статті 1048 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті відсутності у позикодавця права додатково нараховувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики (30.06.2015), тобто за період прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання), викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18, так і висновку щодо застосування норм статті 536, частини 2 статті 625 та частини 3 статті 693 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що покупець може нарахувати проценти до пред`явлення вимоги про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини 3 статті 693 ЦК України як плату за користування чужими грошовими коштами, оскільки до цього моменту користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Після пред`явлення такої вимоги покупцем за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною 3 статті 693 ЦК України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у цьому випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати)), викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 911/627/24, з огляду на таке.
28. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
29. Так, на відміну від цієї справи, під час розгляду якої суди виходили передусім із обставин правомірного нарахування Держкомрезервом України відсотків за користування Товариством тимчасовою позичкою у спірний період (із 01.05.2006 до 16.07.2008) у зв`язку з продовженням постановою КМУ № 2045 до 01.01.2023 строку повернення органічного палива, відпущеного з державного резерву у порядку тимчасового позичання підприємствам електроенергетики, зокрема, згідно з розпорядженням КМУ від 09.10.1998 № 812-р, на якому ґрунтувалося укладення договору № ЮР-7/97-98, ухвалюючи постанову від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18, Велика Палата Верховного Суду, виходячи зі встановлених судами попередніх інстанцій протилежних фактичних обставин, пов`язаних зі спливом 30.06.2015 терміну повернення позики за договором позики від 03.11.2014, у пунктах 36- 38 зазначеної постанови сформулювала такі висновки щодо застосування норм статей 536, 625, 1048, 1050 ЦК України:
"36. Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін "користування чужими грошовими коштами" (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)).
37. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга стаття 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53- 54, 90- 91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає.
38. З огляду на вказане позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики (30 червня 2015 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Тому суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні цієї вимоги".
30. Крім того, колегія суддів зауважує, що аналіз висновків, зроблених в оскаржуваних судових рішеннях у цій справі (№ 14/41), не може свідчити про їх невідповідність чи суперечливість із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18, оскільки правове регулювання спірних правовідносин у згаданих справах є зовсім різним. Так, відносини за договором позики від 03.11.2014 у справі № 149/1499/18 підпадали під правове регулювання положень частини 1 статті 1048 параграфу 1 ("Позика") глави 71 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004, а тому в силу вимог частини 2 статті 5 цього Кодексу не має зворотної дії у часі щодо особливих договірних відносин тимчасового позичання матеріальних цінностей із державного резерву, які виникли у жовтні 1998 року та продовжилися у грудні 2002 року. Адже у цій справі спірні правовідносини регулюються чинним на той час законодавством, а саме нормами статей 2, 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" (у редакції, чинній на час укладення у жовтні 1998 року договору № ЮР-7/97-98), пунктами 15, 16 Порядку № 1129 (у редакції, чинній на час укладення у жовтні 1998 року договору № ЮР-7/97-98), розпорядженням КМУ від 09.10.1998 № 812-р і постановою КМУ № 2045, прийнятою 28.12.2002.
31. Водночас, на відміну від цієї справи, під час розгляду якої суди виходили із факту продовження постановою КМУ № 2045 строку повернення Товариством позичених матеріальних цінностей із державного резерву, з огляду на що зобов`язання відповідача не припинилися, ухвалюючи постанову від 06.02.2025 у справі № 911/627/24 (предмет позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (далі - покупець) - стягнення з ПАТ "Центренерго" попередньої оплати за обсяг невідпущеної електричної енергії за договором купівлі-продажу, 20 % річних за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат і 3 % річних), якою скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 20 % річних за користування чужими грошовими коштами та ухвалюючи нове рішення про їх часткове задоволення, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, виходячи зі встановлених судами обставин розірвання договору купівлі-продажу за згодою сторін із 23.09.2022 і припинення їх зобов`язань із цієї дати, дійшов таких висновків щодо застосування норм статті 536, частини 2 статті 625 та частини 3 статті 693 ЦК України: 
"Що ж до процентів, то їх покупець може нарахувати до пред`явлення вимоги про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини 3 статті 693 ЦК України як плату за користування чужими грошовими коштами, оскільки до цього моменту користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Після пред`явлення такої вимоги покупцем за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним.
У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною 3 статті 693 ЦК України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у цьому випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.
Це ж правило застосовується й у випадку дострокового розірвання договору до нарахування договірних санкцій, оскільки у такому випадку зобов`язання сторін за договором припиняються і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах".
32. У зв`язку з викладеним спір у справі № 911/627/24 є таким, що виник із правовідносин купівлі-продажу, врегульованих нормами статті 536, частини 2 статті 625 та частини 3 статті 693 ЦК України, що, у свою чергу, чітко свідчить про різне правове регулювання спірних правовідносин у вказаній справі та цій справі, що наразі розглядається.
33. Наведене вище переконливо свідчить як про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, так і про їх неоднакове правове регулювання в справах №№ 149/1499/18, 911/627/24 і в цій справі, у зв`язку з чим немає підстав для висновку про подібність правовідносин у зазначених справах.
Таким чином, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини у справах №№ 149/1499/18, 911/627/24 та у справі № 14/41, що наразі розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаних скаржником правових висновків як нерелевантних для вирішення цього спору.
34. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, в зв`язку з чим касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Центренерго" у частині вказаної підстави підлягає закриттю згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України
35. Колегія суддів не бере до уваги твердження скаржника про відсутність на теперішній час та необхідність формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень норми пункту 2.2 статті 2 Закону України від 12.05.2011 № 3319-VІ "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" у подібних правовідносинах (у контексті визначення цим Законом такими, що підлягають списанню, не тільки основного боргу, а й нарахованих 3 % річних та індексу інфляції за спожитий газ у період із 01.01.1997 по 01.01.2011), з огляду на таке.
36. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
37. Зміст зазначеної процесуальної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
38. У пункті 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц викладено такий висновок щодо застосування норми пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України:
"У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися".
Схожий за змістом правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 910/800/19, від 13.04.2021 у справі № 910/17693/19 (пункт 25).
39. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами було застосовано неправильно). При цьому формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
40. Суд касаційної інстанції також не вбачає підстав для формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми пункту 2.2 статті 2 Закону України від 12.05.2011 № 3319-VІ "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", який набрав чинності з 04.06.2011 і припинив свою дію з 01.07.2012, у подібних правовідносинах, оскільки вказаною нормою закріплено, що на умовах, визначених цим Законом, підлягає списанню заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), яка нарахована вичерпному колу підприємств, визначених статтею 1 цього Закону (підприємства, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об`єднаною енергетичною системою України, суб`єкти господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства: Дочірня компанія "Газ України", Дочірня компанія "Укртрансгаз", Дочірня компанія "Укргазвидобування", Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз", а також Державне підприємство "Енергоринок"), на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період із 01.01.1997 по 01.01.2011, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.
41. Тобто у вказаному законі йдеться зокрема про заборгованість зі штрафних і фінансових санкцій (3 % річних та інфляційні втрати), які нараховані саме на основний борг вказаних підприємств за природний газ, спожитий ними у період із 01.01.1997 по 01.01.2011, що враховано судами попередніх інстанцій з огляду на встановлену ними обставину списання 30 360 630,04 грн основного боргу Товариства за договором № ЮР-7/97-98 (див. пункти 12, 25 цієї постанови).
42. Натомість із матеріалів справи, зокрема із викладеного у позовній заяві розрахунку позовних вимог, чітко убачається, що судом першої інстанції ухвалено рішення про стягнення з ПАТ "Центренерго" 1 126 232,94 грн інфляційних втрат і 3 % річних у сумі 139 727,71 грн, нарахованих у спірному періоді саме на суму заборгованості з відсотків за користування тимчасовою позичкою (4 068 419,02 грн), яка (заборгованість), на відміну від суми основного боргу, не підпадає під правове регулювання Закону України від 12.05.2011 № 3319-VІ "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію". 
43. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови із зазначеної підстави (схожий висновок про відсутність у Верховного Суду підстав для формування висновку щодо питання застосування наведеної скаржником норми права викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 916/1852/20, від 11.01.2022 у справі № 924/1263/19, від 05.07.2022 у справі № 904/7077/20, від 15.11.2022 у справі № 916/596/21, від 28.02.2023 у справі № 910/13661/21, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 07.11.2023 у справі № 910/3733/23, від 23.01.2024 у справі № 904/1270/22, від 14.05.2024 у справі № 904/2130/23, від 08.10.2024 у справі № 912/2326/23, від 12.11.2024 у справі № 922/5494/23, від 28.01.2025 у справі № 924/1330/23, від 25.02.2025 у справі № 916/5340/23).
44. Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог повністю у зв`язку з їх обґрунтованістю.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
45. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
46. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ "Центренерго" у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
47. У свою чергу, інша підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження у зв`язку з відсутністю у Верховного Суду підстав для формування висновку щодо питання застосування норми пункту 2.2 статті 2 Закону України від 12.05.2011 № 3319-VІ "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", що виключає як скасування оскаржуваних рішення та постанови із зазначеної підстави, так і закриття касаційного провадження в цій частині.
48. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
49. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
50. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам із урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли правильного висновку про обґрунтованість позову, як наслідок, оскаржувані рішення та постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
51. Ураховуючи межі перегляду справи у касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи відповідача не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку судів попередніх інстанцій про задоволення позову повністю, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
Розподіл судових витрат
52. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" у справі № 14/41 у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" у частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 у справі № 14/41 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай