ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року
м. Київ

справа № 537/985/17
провадження № 61-15590св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс»;
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту№ 11031098000 (далі - Кредитний договір) та додаткові угоди до нього, за умовами яких банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 300 475 грн зі сплатою 15 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 22 серпня 2006 року по 20 серпня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 22 серпня 2006 року між банком, позичальником та  ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1, за яким поручитель зобов`язалася відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання у повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором, як існуючих так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого ПАТ «Дельта Банк», яке змінило назву на АТ «Дельта Банк», набуло право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення.

У зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 30 січня 2017 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 792 384,25 грн, з яких: тіло кредиту - 299 274,98 грн; відсотки - 390 551,98 грн; пеня - 102 557,29 грн.

Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» строком з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року, призначено уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

Враховуючи викладене, АТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» просило стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 792 384,25 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 

Заочним рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 травня 2017 року у складі судді Степури А. А. позов ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 792 384,25 грн, яка складається з тіла кредиту - 299 274,98 грн, відсотків - 390 551,98 грн та пені - 102 557,29 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 5 942,88 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 5 942,88 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_1 протягом тривалого часу належним чином не виконує умови Кредитного договору, тому сума заборгованості за цим договором, заявлена в позові, підлягає стягненню з відповідачів в повному обсязі. 

16 січня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, а 30 січня 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Депт Фінанс») заявило клопотання, в якому просило залучити його до участі у справі як правонаступника ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 серпня 2024 року ТОВ «ФК «Депт Фінанс» залучено до участі у розгляді справи.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що 08 лютого 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» було укладено договір № 188/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, на підставі якого до ТОВ «ФК «Депт Фінанс» перейшли усі права кредитора за спірним Кредитним договором.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 22 листопада 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 травня 2017 року залишено без задоволення.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що заявником не надано будь-яких допустимих доказів, які б підтверджували, що нею пропущено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення з підстав, що пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, які не залежали від її волі та унеможливили звернення із вказаною заявою у встановлений процесуальним законом строк

На виконання рішення суду в цій справі 03 жовтня 2017 року видано виконавчі листи, які пред`явлено до примусового виконання та приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Скрипником В. Л. відкрито виконавчі провадження № 59314280, № 59314307, № 59314231, № 59314257, боржниками за якими є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Під час виконання вказаних виконавчих листів, боржником за якими є ОСОБА_2 , приватним виконавцем направлялася поштова кореспонденція зведеного виконавчого провадження за адресою реєстрації останньої: АДРЕСА_1 .

Також судами розглядалися численні заяви учасників справи щодо порядку виконання рішення суду, яке заявниця просить переглянути, з обов`язковим викликом сторін, що на думку суду свідчить про обізнаність ОСОБА_2 із ухваленим у 2017 році рішенням суду. Тому суд вважав, що звернення до суду із відповідною заявою є способом ухилення від виконання останньою рішення суду. Крім того, докази, на які посилається відповідач, не є такими, що могли б переконати суд у прийнятті іншого рішення по суті заявлених вимог.

У грудні 2024 року  ОСОБА_2 подала до Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу на заочне рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 травня 2017 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 травня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 9 519,92 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при ухваленні заочного рішення суду від 18 травня 2017 року суду першої інстанції не було відомо про ухвалене заочне рішення суду від 14 серпня 2008 року, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені судом про дату, час і місце судового засідання та їм не були належним чином вручені копії цього рішення.

Зі змісту заочного рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14 серпня 2008 року у справі №2-940/2008 за позовом АКІБ «УкрСиббанк» в особі Центрального регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно та надання права продати предмет іпотеки вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 допущено неналежне виконання умов Кредитного договору, в результаті чого станом на 27 червня 2008 року утворилася заборгованість перед АКІБ «УкрСиббанк» на загальну суму 393 165,17 грн, яка складається з простроченої основної заборгованості по кредиту 1 - 299 274,98 грн; простроченої заборгованості по процентам за користуванням кредитом 1 - 64 642,13 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом по кредиту 1 - 3 622,93 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користуванням кредитом 1 - 8 447,61 грн; прострочена заборгованість по кредиту 2 - 10 067 грн; прострочена заборгованість по процентах за користування кредитом 2 - 7 110,52 грн.

Також заочним рішенням суду від 14 серпня 2008 року у справі №2 -940/2008 встановлено, що у забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 3260, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, АКІБ «УкрСиббанк», пред`являючи позов у червні 2008, реалізувало своє право дострокового стягнення заборгованості за Кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 118,5 кв. м, житловою площею 75,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом договору іпотеки б/н від 22 серпня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Отже, пред`явивши позов про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, банк змінив строки виконання кредитного та іпотечного зобов`язання, що підтверджено судовим рішенням у справі № 2-940/2008.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просила застосувати до вимог ТОВ «ФК «Депт Фінанс» позовну давність, так як право на звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_2 у банка виникло з моменту невиконання основного зобов`язання за зміненим строком виконання основного зобов`язання, а саме у червні 2008 року. 

Оскільки у договорі поруки від 22 серпня 2006 року сторони не передбачили умов про збільшення позовної давності, то апеляційний суд вважав, що підлягає застосуванню загальний строк, визначений статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). З огляду на те, що позовна давність за вимогою до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором спливла у червні 2011 року, то колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у позові з вказаної підстави.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 грудня 2025 року представник ТОВ «ФК «Депт Фінанс» - адвокат Яцко В. В. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 727/5743/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 2-1268/11, у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21. Крім того, заявник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 285 ЦПК України, статей 256, 257, 261, 559 ЦК України у подібних правовідносинах.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області.

30 січня 2026 року справа № 537/985/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ТОВ «ФК «Депт Фінанс» - адвоката Яцко В. В. мотивована тим, що ОСОБА_2 як мінімум протягом 4 років (починаючи з 16 липня 2020 року) своїми конклюдентними діями, своєю поведінкою підтверджувала згоду із заочним рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 травня 2017 року, тому що не вчиняла жодних дій щодо його перегляду/оскарження. Крім того, ухвалою місцевого суду від 22 листопада 2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, тому у  ОСОБА_2 не виникло право на перегляд заочного рішення суду.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 липня 1984 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, вони зареєстровані та проживають за однією адресою, тому цілком очевидним є та презюмується, що стан виконання кредитного договору, стан та результати судових проваджень, в тому числі тих, ініціатором яких був ОСОБА_1 , було відомо його дружині ОСОБА_2 як члену його сім`ї. За таких обставин отримання ОСОБА_1 судових документів свідчить про їх отримання і ОСОБА_2 .

В цій справі позов було пред`явлено до ОСОБА_1 як до боржника за Кредитним договором та до ОСОБА_2 як до поручителя, однак суд апеляційної інстанції взагалі не дослідив питання строку поруки, не врахував, що за відсутності порушених прав ОСОБА_2 як поручителя питання застосування позовної давності розгляду не підлягає. Крім того, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. ОСОБА_1 як відповідач по справі ні сам, ні через свого представника не заявляв про застосування позовної давності ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 як один з відповідачів не подавав заяви про перегляд заочного рішення, не оскаржував заочне рішення, не приєднувався до апеляційної скарги ОСОБА_2 . Таким чином, суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги, скасувавши заочне рішення і в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . При цьому в прохальній частині апеляційної скарги заявник просила апеляційний суд прийняти нове рішення, яким провадження у справі закрити на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, натомість суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень та ухвалив нове рішення, чим порушив приписи частини першої статті 367 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи.

22 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 300 475 грн зі сплатою 15 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 22 серпня 2006 року по 20 серпня 2027 року (т.1 а.с. 8-14).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 22 серпня 2006 року між банком, позичальником та  ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1, за яким поручитель зобов`язалася відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання у повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором, як існуючих так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

Також 22 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав іпотекодержателю АКІБ «УкрСиббанк» чотирьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е. 22 серпня 2006 року за реєстровим № 3257 (т.1 а.с. 75).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 липня 1984 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с. 25).

08 грудня 2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за Кредитним договором (т.1 а.с. 34).

Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» строком з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року, призначено уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

Позичальник ОСОБА_1 протягом тривалого часу належним чином не виконував умови Кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 30 січня 2017 року у нього виникла заборгованість у сумі 792 384,25 грн, з яких: тіло кредиту - 299 274,98 грн; відсотки - 390 551,98 грн та пеня 102 557,29 грн (т.1 а.с. 27-29).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилалася на те, що банк, пред`являючи до суду 14 березня 2017 року позов про стягнення з неї та ОСОБА_1 заборгованості, яка утворилася станом на 30 січня 2017 року всього у розмірі 792 384,25 грн, зловживаючи своїми правами, не повідомив суду про наявність рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14 серпня 2008 року у справі № 2-940/2008 за позовом АКІБ «УкрСиббанк» в особі Центрального регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк», яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11031098000 від 22 серпня 2006 року (кредитний договір №1) та за додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту до договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки № 2 06/117-015 від 22 серпня 2006 року (кредитний договір № 2) у розмірі 393 165,17 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 118,5 кв. м, житловою площею 75,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом договору іпотеки б/н від 22 серпня 2006 року; надано АКІБ «УкрСиббанк» право на продаж чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною 353 500 грн; виселено усіх мешканців, які станом на 07 серпня 2008 року зареєстровані в чотирьохкімнатній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 .

03 жовтня 2008 року на виконання зазначеного рішення суду у справі № 2-940/2008, видано виконавчий лист.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга представника ТОВ «ФК «Депт Фінанс» - адвоката Яцко В. В. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає. 

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право має забезпечуватися справедливими судовими процедурами, оскільки кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки (частина перша статті 44 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Заочним розглядом справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.

Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення заочного рішення) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Водночас суть та мета заочного розгляду справи, які полягають у своєчасному та ефективному вирішенні спору, не відрізняються від тих же складових загального позовного провадження. Наведене пояснюється тим, що питання проведення заочного розгляду справи виникає вже на стадії судового розгляду під час судового засідання у справах позовного провадження. Тобто за наявності передбачених законом умов фактично відбувається перехід із загального позовного провадження до заочного розгляду справи.

У доктрині цивільного процесуального права вважається, що, з одного боку, заочне провадження є додатковою гарантією для позивача від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу та дотримання судами строків розгляду справи.

З іншого боку, відповідачу частиною першою статті 228 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення заочного рішення) гарантується право на перегляд заочного рішення за його письмовою заявою за «спрощеною процедурою», тобто тим самим судом.

Згідно з частиною першою статті 232 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення заочного рішення) передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Аналогічні вимоги містить частина перша статті 288 ЦПК України у чинній редакції.

Отже, ЦПК України встановлює можливість перегляду ухваленого місцевим судом заочного рішення цим же судом без необхідності звернення до апеляційного суду за умови, що причини, які зумовили неприйняття відповідачем участі у розгляді справи, визнані судом поважними, а докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Натомість право на подання апеляційної скарги на заочне рішення суду відповідач набуває лише після залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 231 ЦПК України, у редакції, яка діяла на час ухвалення заочного рішення, частина четверта статті 287 ЦПК України у редакції, яка діяла на час подання заяви про перегляд заочного рішення).

Водночас інша сторона позбавлена можливості оскаржити ухвалу про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення з підстав вирішення такої заяви по суті та невирішення питання залишення такої без розгляду у зв`язку з пропуском строку на звернення з такою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) виснувала, що частину другу статті 126 ЦПК України треба розглядати в сукупності з нормами статті 127 цього Кодексу, якою встановлено процедуру поновлення пропущеного строку. Тобто законодавець в частині другій статті 126 ЦПК України під формулою «крім випадків, передбачених цим Кодексом» насамперед мав на увазі застосування норм статті 127 ЦПК України щодо поновлення строку за наявності поважних причин. Крім того, формулу «крім випадків, передбачених цим Кодексом» потрібно розуміти так, що процесуальний закон може передбачати випадки, коли законодавець в певній нормі надав імперативну вказівку про те, що суд не має права залишати без розгляду заяву, подану з пропуском строку на її подачу.

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що в цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.

Прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви (частина перша статті 286 ЦПК України). У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд згідно із частиною третьою статті 287 ЦПК України може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Тлумачення статей 286, 287 ЦПК України в сукупності із частиною першою статті 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі, коли відповідач не довів наявність поважних причин неявки в судове засідання та неподання відзиву, а також не подав доказів по суті справи, суд залишає заяву про перегляд заочного рішення без задоволення. Для застосування повноважень, передбачених у частині третій статті 287 ЦПК України, суд звертає увагу, по-перше, на подання доказів по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, викладені в заочному рішенні, та, по-друге, звертає увагу на існування і доведеність поважних причин, через які відповідач не зміг з`явитися на судове засідання, а також подати відзив, у зв`язку із чим і було ухвалене заочне рішення.

Це означає, що до підстав залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не відноситься питання оцінки причин пропуску строку на подання такої заяви.

Очевидно, що передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не мають відношення до вирішення питання щодо наслідків пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

На користь такого висновку свідчить і те, що як вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення (стаття 285 ЦПК України), так і строк звернення до суду з такою заявою (стаття 284 ЦПК України) наведені законодавцем перед врегулюванням ним дій суду після прийняття заяви про перегляд заочного рішення, які визначені в статті 286 ЦПК України та наступних статтях.

Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Тому правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

Водночас відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані в разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Можливість застосування статті 126 ЦПК України до процедури заочного розгляду справи не суперечить і частині другій статті 281 цього Кодексу, за змістом якої розгляд справи і ухвалення рішення проводиться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) відступила від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), та зазначила, що:
1) передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;
2) оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

Водночас, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), висновки якого належить застосовувати судам, вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграфи 53, 55, від 06 грудня 2007 року).

Такі вимоги можуть установлюватися до категорії прийнятності апеляційної скарги як в аспекті змісту і форми апеляційної скарги чи строків її подачі, так і через призму дотримання відповідачем процедури перегляду заочного рішення, яку законодавець визначив як передумову перегляду справи апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача.

Верховний Суд зауважує, що право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку попереднього звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, у тому числі з урахуванням визначених процесуальним законом строків.

У цій справі встановлено, що заочним рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 травня 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. 

ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення 16 січня 2024 року, тобто більш, ніж через шість років після його ухвалення. Як на підставу перегляду заочного рішення посилалася на те, що вона належним чином не була повідомлена про наявність справи у провадженні суду, позовна заява та судові повістки на її адресу не надходили, і відповідно, вона була позбавлена можливості особисто бути присутньою в судовому засіданні.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука від 22 листопада 2024 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відмовлено, оскільки заявником не надано будь-яких допустимих доказів, які б підтверджували, що нею пропущено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення з підстав, що пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, які не залежали від її волі та унеможливили звернення із вказаною заявою у встановлений процесуальним законом строк.

При цьому місцевий суд зазначив, що на виконання рішення суду у справі № 537/985/17, судом 03 жовтня 2017 року видано виконавчі листи № 537/985/17.

Ухвалами суду від 31 травня 2018 року та 25 червня 2018 року замінено первісного стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Депт Фінанс»», а 10 червня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Скрипником В. Л. відкрито виконавчі провадження № 59314280, № 59314307, № 59314231, № 59314257 за вказаними виконавчими листами, боржниками за якими є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Під час виконання виконавчих листів № 537/985/17, боржником за якими є ОСОБА_2 , приватним виконавцем направлялася поштова кореспонденція зведеного виконавчого провадження за адресою реєстрації останньої: АДРЕСА_1 .

29 липня 2019 року до суду надійшла заява приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В. Л. про звернення стягнення на нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , однак ухвалою суду від 03 вересня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

03 серпня 2020 року суд відмовив приватному виконавцю виконавчого округу Полтавської області Скрипнику В. Л. у задоволенні заяви про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Ухвалами суду від 23 лютого 2021 року та 26 квітня 2021 року приватному виконавцю виконавчого округу Полтавської області Скрипнику В. Л. відмовлено у примусному проникненні до помешкання боржника ОСОБА_1 

16 серпня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник В. Л. повторно звернувся до суду з аналогічним поданням, яке ухвалою суду від 16 серпня 2021 року задоволено, приватному виконавцю виконавчого округу Полтавської області Скрипнику В. Л. надано дозвіл на примусове проникнення до квартири за адресою:  АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 

03 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суді із заявою про визнання виконавчого документу ухвали суду від 01 грудня 2020 року такою, що не підлягає виконанню, однак, 18 квітня 2022 року ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука заяву останнього залишено без розгляду.

06 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суді із заявою про визнання виконавчого документу - виконавчого листа № 537/985/17 таким, що не підлягає виконанню, однак 24 липня 2023 року ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука останньому відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд судами численних заяв учасників судового провадження в порядку виконання рішення суду, яке заявниця просить переглянути, і з обов`язковим викликом сторін, свідчить про обізнаність ОСОБА_2 із постановленим у 2017 році рішенням суду, і тому вважав, що звернення до суду із відповідною заявою є способом ухилення від виконання останньою рішення суду.

Разом з тим, залишення без задоволення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у цій справі, незважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини відсутності поважності причин пропуску строку на подання такої заяви, надало відповідачці можливість на апеляційне оскарження заочного рішення та подальший його перегляд судом апеляційної інстанції.

Верховний Суд нагадує, що у разі постановлення ухвали про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення об`єктом оскарження в суді апеляційної інстанції є не ухвала про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, а безпосередньо заочне рішення, перегляд якого буде здійснюватися саме за апеляційною скаргою відповідача.

При вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження апеляційний суд не вирішує поважність/неповажність причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, а лише перевіряє дотримання заявником строку на апеляційне оскарження заочного рішення, який починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Водночас очевидним є той факт, що відповідач у своїй апеляційний скарзі на заочне рішення не порушуватиме питання про пропуск ним строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, адже ці доводи будуть не на його користь.

Межі розгляду справи апеляційним судом окреслені в частині першій статті 367 ЦПК України, згідно з якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої вказаної статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Отже, процесуальним законом чітко визначені як межі розгляду справи апеляційним судом, так і його повноваження щодо скасування, зміни та ухвалення нового рішення по суті спору, підставою для чого не може бути сам по собі пропуск строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Із цих же підстав не може бути і залишено без змін заочне рішення суду, оскільки апеляційний суд в силу статті 375 ЦПК України зобов`язаний перевірити додержання норм матеріального права.

Відповідно до статті 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц; провадження № 61-18013сво18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зазначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (рішення у справах «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», заява № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року).

У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову у справі, що переглядається, апеляційний суд, в межах наданих йому повноважень, не надав оцінки недобросовісній поведінці відповідачки, яка, будучи обізнаною про заочне рішення від 18 травня 2017 року, ініціювала перегляд цього заочного рішення через надмірно тривалі строки (більше ніж через шість років) після його ухвалення.

В письмових запереченнях, поданих до суду першої інстанції, представник ТОВ «ФК «Депт Фінанс» - адвокат Яцко В. В. зазначав про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, оскільки 16 липня 2020 року ОСОБА_2 отримала поштове відправлення від приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В. Л., яким їй було надіслано постанови виконавчого провадження № 59314280.

На підтвердження вказаних обставин представник ТОВ «ФК «Депт Фінанс» - адвокат Яцко В. В. надав копії листа приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В. Л. від 10 липня 2020 року вих. № 5420 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 3 а.с.187). 

Однак суд апеляційної інстанції не дослідив цих обставин та доказів, взагалі не дав їм оцінки.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Принцип правової визначеності є фундаментальним елементом верховенства права, що гарантує передбачуваність, стабільність та доступність правових норм. Він забезпечує чітке розуміння особою своїх прав та обов`язків, неможливість зворотної дії закону, стабільність судових рішень (res judicata) та захист законних очікувань, обмежуючи свавілля публічної влади.

З огляду на частини другу-четверту статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Виходячи з практики ЄСПЛ, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення лише з метою повторного розгляду справи і її нового вирішення. Відступ від цього принципу виправданий, лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами. Відповідне рішення може бути скасовано виключно, щоб виправити помилку, яка має дійсно суттєве значення для судової системи. Відступ від принципу юридичної визначеності може бути сумісний із вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції тільки, якщо це виправдано міркуваннями нагальної суспільної необхідності на відміну від простого правового пуризму. Принципово, щоб судове рішення підлягало скасуванню виключно для виправлення помилки, яка дійсно є фундаментально важливою для судової системи.

Так, у Рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

У справі «Вієру проти Республіки Молдова» (заява № 25763/10, пункт 14) ЄСПЛ постановив, що рішення про перегляд остаточних рішень повинні відповідати законодавчим критеріям і зловживання такою процедурою цілком може суперечити Конвенції. Завдання суду полягає у визначенні того, чи застосовувалася ця процедура у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції, і таким чином забезпечувалося дотримання принципу правової визначеності.

Отже, держава взяла на себе відповідальність за вирішення спорів у певних правовідносинах та за належне та своєчасне виконання судових рішень.

Вирішуючи спір та скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції через 8 років після його ухвалення та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, в межах своїх повноважень, не перевірив, чи не буде суперечити таке рішення принципу правової визначеності, з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин подання відповідачкою  ОСОБА_2 заяви про перегляд заочного рішення з пропуском строку, встановленого на подання такої заяви.

Ураховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатись законною та обґрунтованою, оскільки апеляційний суд дійшов передчасного висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , не звернувши увагу на те, що вона, будучи обізнаною про заочне рішення від 18 травня 2017 року, ініціювала перегляд цього заочного рішення через надмірно тривалі строки (більше ніж через шість років) після його ухвалення, подавши заяву про перегляд заочного рішення з пропуском строку, встановленого на подання такої заяви, не зазначивши поважності причин пропуску цього строку суду та не надававши відповідні докази.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження, тому наявні підстави для скасування постанови апеляційного суду відповідно до статті 411 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд. 

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін, перевірити наявність чи відсутність у діях відповідачки зловживання процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України), та вирішити спір із урахуванням принципу res judicata з наведенням обґрунтованих мотивів наявності чи відсутності підстав перегляду заочного рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 .

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович