П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/13866/25
Провадження № 22-ц/4815/1036/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого-судді – Шимківа С.С.,
суддів: – Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Хлуд І.П.,

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2025 року (ухвалене у складі судді Харечка С.П., повний текст рішення суду складено 30.10.2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини, –

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини.
Позов обґрунтовував тим, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12.06.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. 
Визначено місце проживання малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком – ОСОБА_1 .. На даний час, згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області, дитина проживає разом з ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 . Це підтверджується довідкою про склад сім`ї №11 від 30.06.2025 р. Матір ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , проживає окремо. Відповідачка не цікавиться життям сина, не спілкується з ним та не проявляє інтересу до дитини. 
Позивач повністю опікується інтересами і потребами сина, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. 
Задля забезпечення своїй дитині нормальних умов для розвитку та життя, та враховуючи, що матір дитини взагалі не цікавиться життям та розвитком їхнього сина, проживає окремо від них із сином, як на момент розірвання шлюбу, так і по даний час, позивач вважає, що єдиним вирішенням даного питання буде встановлення факту перебування дитини на утриманні батька. 
Просив суд встановити факт самостійного виховання ним сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано недоведеністю позовних вимог.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
У апеляційній скарзі вказує, що доказами по справі, а саме довідками та чеками, документами наданими органом опіки та піклування, а також показами свідків повністю доведено факт самостійного виховання та утримання батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позов підлягає до задоволення.
Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове – про задоволення позову.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2019 року, який розірвано заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2023 року у справі № 569/2352/23. Зазначеним заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2023 року визначено місце проживання малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком – ОСОБА_1  (а.с. 15-19).
Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 14).
Згідно довідки 11 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , виданої ОСББ "Павлюченка 16" від 30.06.2025 року, фактично за вказаною адресою проживають ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20).
Як зазначено у довідці від 30 червня 2025 року № 65 Закладу дошкільної освіти №41 інтелектуального напрямку Рівненської міської ради, ОСОБА_3 17 серпня 2020 року дійсно відвідує заклад дошкільної освіти №41, групу № 3 (а.с. 21).
Згідно довідки від 02 липня 2025 року № 66 Закладу дошкільної освіти, ОСОБА_1 дійсно займається вихованням своєї дитини ОСОБА_3 . Дитина завжди охайна, доглянута, спілкується з однолітками та вихователями. Батько завжди цікавиться дошкільним життям дитини, відвідує батьківські збори, є активним учасником різноманітних заходів що проходять в закладі дошкільної освіти. Дитину в дитячий садок приводить і забирає тато (а.с. 22).
Згідно довідки від 26 червня 2025 року №189 Університету економіки і підприємництва, ОСОБА_1 дійсно працює з 16 січня 2025 року по теперішній час на посаді викладача циклової комісії з інженерії програмного забезпечення в Хмельницькому фаховому економіко-технологічному коледжі Університету економіки і підприємництва (а.с. 23).
Позивачем до матеріалів справи долучено копії квитанцій про придбання одягу, продуктів харчування та господарських товарів: від 20 лютого 2025 року на суму 2561 грн 76 коп; від 20 лютого 2025 року на суму 3694 грн 96 коп; від 13 березня 2025 року на суму 11 190 грн 79 коп; на суму 2770 грн 64 копійки від 07 квітня 2025 року; на суму 2120 грн 92 коп від 22 квітня 2025 року; на суму 3118 грн 49 коп від 25 квітня 2025 року; на суму 4600 грн 84 коп від 25.04.2025 року; на суму 3595 грн від 25 травня 2025 року; на суму 199 грн від 02 липня 2025 року; на суму 1662 грн 02 коп. від 03 липня 2025 року; на суму 155 грн від 19 червня 2025 року; на суму 529 грн від 21 квітня 2025 року; на суму 786 грн від 28 червня 2025 року; на суму 1000 грн від 15 квітня 2025 року (а.с. 28-37, 101-106).
ОСОБА_1 , вважаючи доведеним факт самостійного виховання та утримання ним сина ОСОБА_4 , звернувся з цим позовом до суду, для встановлення вказаного факту судовим рішенням.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Вказаний підхід до вирішення справ про факту одноосібного виховання дитини одним із батьків відповідає практиці Верховного Суду, висловленій у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23, від 02 липня 2025 року у справі № 199/4800/24, від 28 листопада 2025 року у справі № 760/2822/25, від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24.
Апеляційний суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини, як і відсутні докази, що свідчать про неможливість останньої виконувати свої батьківські обов`язки.
Докази звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів чи додаткових витрат на утримання дитини в матеріалах справи відсутні.
Сам факт проживання дитини з позивачем не підтверджує факт самостійного виховання та утримання ним дитини.
Окрім того, наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не підтверджують того, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, або не бажає цього роботи. Саме доведення позивачем цього факту має вирішальне правове значення.
За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя      Шимків С.С.

Судді:  Боймиструк С.В.

 
Хилевич С.В.