Справа № 127/7819/24
Провадження № 22-ц/801/1858/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
10 липня 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Стадника І.М. (суддя-доповідач), 
суддів: Матківської М.В., Міхасішина І.В.
з участю секретаря судового засідання Ходакової М.Г.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Виноградського Антона Павловича
на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2026 року
у справі №127/7819/24
за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття її з реєстрації, 
встановив:
Історія справи та короткий зміст вимог заяви
В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа №127/7819/24 за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття її з реєстрації.
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2024 року позов задоволено частково. Вирішено визнати  ОСОБА_1 таким, -що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
29 травня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Виноградський А.П. звернувся до Вінницького міського суду із заявою про перегляд заочного рішення та його скасування. До зазначеної заяви адвокат додав клопотання про поновлення про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, зазначивши у ньому про те, що про наявність заочного рішення ОСОБА_1 дізнався із застосунку «Дія» у квітні 2026 року, його копії не отримував, оскільки з перебуває за межами України тривалий час.
Рішення суду першої інстанції
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Виноградського Антона Павловича про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення від 22.08.2024 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом знаття її з реєстрації.
Заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Виноградського Антона Павловича про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2024 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом знаття її з реєстрації – залишено без розгляду.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із ухвалою суду, представник відповідача адвокат Виноградський А.П. подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу, та справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що відмовивши у поновлені строку на подання заяви про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами суд позбавив відповідача у доступі до суду. Посилається на те, що встановлений статтею 284 ЦПК України двадцятиденний строк подання заяви ним пропущений з поважних причин, так як заява має бути належним чином мотивованою в частині посилання на обставини, які свідчать про неправильність рішення, для чого він в інтересах клієнта звертався до різних організацій, в тому числі банків, із запитами, відповіді на які надійшли пізніше.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу суду позивачем не подано, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду 23 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні представник заявника адвокат Виноградський А.П. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах викладених в ній та просив її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 , повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду апеляційної інстанції не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи. 
Встановлені судом першої інстанції обставини
Відмовляючи у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, та залишаючи заяву про перегляд заочного рішення без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту отримання копії оскаржуваного судового рішення – 07.05.2026 заявник мав можливість звернутися до суду із заявою про перегляд заочного рішення протягом двадцяти днів, тобто у строк до 27.05.2026 включно, однак подав таку заяву лише 29.05.2026.
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Відповідно до статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, навела такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу: передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення; оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.Отже Велика Палата Верховного Суду з огляду на здійснений нею відступ від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, констатувала наявність у суду першої інстанції повноважень на залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом.
Велика Палата Верховного Суду констатувала, що інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.
Так само мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Причину пропуску строку можна вважати поважною, якщо вона відповідає одночасно всім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, які безпосередньо унеможливлюють чи ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, що виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) цю обставину підтверджено належними й допустимими засобами доказування.
ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
Легітимними обмеженнями визнаються встановлені законодавчим органом вимоги щодо строків оскарження судових рішень. При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.
Аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» (Bellet v. France)); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії» (Stagno v. Belgium)).
Одним з елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення у справі відповідно до запроваджених державою процедур. При цьому забезпечення права на апеляційне і касаційне оскарження включає, як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду належним обґрунтувати свою відповідь на доречні доводи особи, яка оскаржує судові рішення, у разі відмови в такому перегляді
Відмовляючи у поновленні строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача адвокатом Виноградським А.П. пропущено такий строк на два дні і при цьому він не додав до заяви про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду належних доказів поважності причин пропуску ним строку для подання у строк до 27.05.2026 заяви про перегляд заочного рішення.
У справі, що переглядається встановлено, що строк для подання представником відповідача адвокатом Виноградським А.П. заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення у цій справі закінчився 27 травня 2026 року, а заяву до Вінницького міського суду Вінницької області він подав 29 травня 2026 року, тобто з пропуском встановленого законом строку лише на два дні. 
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що представник подав заяву про видачу копії рішення 20 квітня 2026 року, ознайомився з ним 07 травня 2026 року, а заяву про його перегляд із клопотанням про поновлення строку подав 29 травня 2026 року. Впродовж строку після ознайомлення з копією рішення, представник відповідача не зволікав з поданням заяви, а вживав заходів з тим, щоб належним чином обґрунтувати її, зокрема, зробив запити в ПАТ «Укртелеком», ПАТ КБ «Приватбанк» щодо отримання інформації, яка має значення для правильного вирішення спору. Відповідь з останнього отримана лише 29 травня 2026 року. Тоді ж представником скеровано до суду відповідну заяву. 
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Враховуючи обставини справи, характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що, відмовляючи в задоволенні клопотання про поновлення строку, суд першої інстанції застосував надмірний формальний підхід, позбавляючи заявника засобу судового захисту, наданого національним законодавством, що може порушувати статтю 6 Конвенції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали – п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України. 
Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 376 ЦПК України, Суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Виноградського Антона Павловича задовольнити .
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2026 року скасувати, а справу №127/7819/24 за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття її з реєстрації, - направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий      І.М. Стадник 
Судді   
М.В. Матківська

І.В. Міхасішин