КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9846/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ  Справа №953/6892/25
12 серпня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скаргиДепартаменту патрульної поліції на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2026 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2026 року, та Державної казначейської служби України на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2026 року, ухвалені під головуванням судді Нестеренко Т. В. у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності,

в с т а н о в и в:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 30 000,00 грн матеріальної шкоди (витрат на професійну правничу допомогу) та 10 000,00 грн моральної шкоди; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.11.2024 інспектором взводу № 1 роти № 6 батальйону № 3 УПП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Зубенком М.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 130 КУпАП та направлено його до суду.
Постановою Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2025 провадження у справі № 953/10916/24 відносно ОСОБА_1 було закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Позивач зазначає, що у зв`язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності він був змушений звернутися за професійною правничою допомогою до Адвокатського об`єднання «Альянс Адвокатів», сплативши за надані послуги 30 000,00 грн, що підтверджується відповідними доказами.
Крім того, позивач вказує, що внаслідок протиправних дій працівників поліції він зазнав моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, переживаннях, необхідності доведення у суді відсутності складу адміністративного правопорушення, негативному впливі на його репутацію та звичний спосіб життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 10 000,00 грн.
Посилаючись на положення статей 56, 59 Конституції України, статей 22, 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, положення Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 : 30 000 грн - витрат на професійну правничу допомогу; 10 000 грн - моральної шкоди.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт закриття провадження у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення та встановлені судом порушення процедури притягнення до відповідальності свідчать про безпідставність втручання у права позивача. Отже, у даному випадку наявні необхідні елементи цивільно-правової відповідальності держави: протиправність дій, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними.
У зв`язку з безпідставним притягненням до адміністративної відповідальності позивач був змушений звертатися за професійною правничою допомогою, право на яку гарантоване статтею 59 Конституції України та є складовою права на справедливий судовий розгляд.
Витрати на професійну правничу допомогу можуть бути відшкодовані як реальні збитки у разі, якщо їх понесення було зумовлене протиправними діями відповідача, є документально підтвердженим та співмірним зі складністю справи.
З огляду на характер спору, тривалість розгляду справи, значення її результату для позивача, а також відсутність доказів надмірності заявленої суми, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн, понесені під розгляду справи щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, є реальними, документально підтвердженими, необхідними та співмірними.
Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд взяв до уваги, що позивач є військовослужбовцем, а притягнення до відповідальності за керування транспортним засобом у стані сп`яніння могло негативно вплинути на його ділову репутацію, службовий авторитет та психологічний стан. Необхідність доведення своєї невинуватості, перебування у стані невизначеності протягом тривалого часу об`єктивно спричинили моральні переживання. Водночас, враховуючи відсутність доказів істотних негативних наслідків для здоров`я чи кар`єри позивача, суд, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, розмір моральної шкоди визначив у сумі 10 000 грн.
Додатковим рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2026 року заяву представника позивача - адвоката Янковського С. А. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь  ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. 
Додаткове рішення мотивоване тим, що враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, співмірність складності справи із наданими адвокатом послуг, витраченого представником часу, враховуючи те, що справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та є малозначною, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн правової допомоги.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 19 лютого 2026 року, Департамент патрульної поліції 27 березня 2026 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, 28 квітня 2026 року Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2026 та відмовити у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на правову допомогу у справі № 953/6892/25 повністю.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, 11 травня 2026 року Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить повністю скасувати додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 953/6892/25, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на правову допомогу у справі № 953/6892/25.
Доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2026 року зводяться до того, що судом першої інстанції не в повній мірі було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, в результаті чого ухвалене необґрунтоване рішення.
Так, звертає увагу, що саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував положення ЦПК України та релеванту практику Верховного Суду щодо покладення обов`язку доказування факту заподіяння моральної шкоди саме на позивача. Так, у цій справі позивачем не було надано достатніх доказів, які б підтверджували причинний зв`язок між діями інспектора взводу № 1 роти № 6 батальйону № З УШІ в Харківській області ДПП старшого лейтенанта поліції Зубепка М. О. та станом здоров`я позивача після складання зазначеного протоколу, а також жодних доказів, що складення протоколу негативно вплинуло на його ділову репутацію, службовий авторитет та психологічний стан. 
Проте суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає: «Суд бере до уваги, що позивач є військовослужбовцем, а притягнення до відповідальності за керування транспортним засобом у стані сп`яніння могло негативно вплинути на його ділову репутацію, службовий авторитет та психологічний стан. Необхідність доведення своєї невинуватості, перебування у стані невизначеності протягом тривалого часу об`єктивно спричинили моральні переживання». Такий висновок суду ґрунтується виключно на припущеннях, що прямо суперечить нормам цивільного процесуального законодавства.
Протокол лише фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства, і не є рішенням, що створює правові наслідки, і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка ухвалюється судом на підставі протоколу.
Твердження суду про те, що притягнення до відповідальності військовослужбовця (притягнення не було в цьому випадку, оскільки був складений лише протокол) апріорі передбачає негативний вплив на ділову репутацію, службовий авторитет та психологічний стан є виключно суб`єктивним судженням та не підкріплене жодними доказами.
Крім цього в оскаржуваному рішенні наявна очевидна суперечливість висновків суду, оскільки суд першої інстанції вказує на відсутність доказів моральної шкоди, проте водночас задовольняє позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі.
Враховуючи, що судом першої інстанції досліджувався єдиний доказ - постанова Київського районного суду міста Харкова, від 10.04.2025 у справі № 953/10916/24, який на думку Апелянта не є належним та достатнім, можна дійти висновку, що судом першої інстанції взагалі не було встановлено наявність моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні, що фактично є обов`язковим при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав жодної правової оцінки запереченням відповідача щодо заявленої до стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат на правничу допомогу, що свідчить про неповноту з`ясування обставин справи та порушення принципу всебічності судового розгляду.
КУпАП не містить жодних положень, що передбачають відшкодування витрат на правову допомогу, зокрема, у разі закриття провадження за відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення. Оскільки, компенсація таких витрат здійснюється лише на підставі прямого законодавчого зобов`язання, відсутність такої норми виключає будь-яке зобов`язання суб`єкта владних повноважень компенсувати ці витрати. Отже, відповідно до правових висновків Верховного Суду та положень чинного законодавства, втрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню в справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються в порядку, визначеному КУпАП.
Крім цього, вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП порушує принципи рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін. Так, положення КУпАП не надають Департаменту права приймати участь у справах про адміністративні правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП в якості відповідача, отже Відповідач 1 був позбавлений можливості в паданні до Київського районного суду міста Харкова своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, наданні заперечень, а також права на оскарження і перегляд судового рішення.
Доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції на додаткове рішення зводяться до того, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, судом не враховано, що позивачем не надано жодних платіжних доручень або інших банківських документів на підтвердження фактично понесених витрат. Відсутність таких документів свідчить про недоведеність реальності таких витрат, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви про їх стягнення. З документів, які були надані представником позивача до суду, не можна встановити, яким чином вартість правової допомоги у сумі 20 000 грн обґрунтована та яким чином така розрахована.
З цього приводу наголошує, що стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн є необґрунтованим, завищеним та суперечить принципам розумності, справедливості та співмірності судових витрат.
Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2026 зводяться до того, що місцевий суд, всупереч вимогам статей 137, 141 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати на правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України. Таким чином, суд порушив основну засаду цивільного судочинства верховенство права.
Оскільки Департамент патрульної поліції є фактичним відповідачем, через яких держава бере участь у справі, то саме на цей орган державної влади покладається обов`язок відшкодування судових витрат згідно з приписами статей 137, 141 ЦПК України. Таким чином, суд першої інстанції, не врахувавши практику Верховного Суду, дійшов помилкового висновку щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу з Держаного бюджету України в особі Казначейства, у зв`язку з чим ухвалив незаконне додаткове рішення, яке підлягає скасуванню.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з вимогами частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2025 у справі № 953/10916/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Із зазначеної постанови вбачається, що під час складення протоколу працівниками поліції було допущено порушення процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності, а викладені у протоколі відомості не підтверджені належними доказами. Отже, у справі про адміністративне правопорушення суд фактично встановив безпідставність складення протоколу та відсутність правових підстав для притягнення позивача до відповідальності.

Щодовідшкодування матеріальної шкоди
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 , зокрема просив стягнути з відповідачів на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 30 000,00 грн, понесену ним за надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Встановивши факт понесення витрат у зв`язку з поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
Подібні висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17(провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи наведене, встановивши, що позивачем на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення надано належні доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для їх задоволення.
Посилання заявника на помилковість висновків суду першої інстанції про відшкодування під час розгляду цієї справи витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи про адміністративні правопорушення не заслуговують на увагу, оскільки є такими, що суперечать усталеній практиці Верховного Суду та положенням спеціальної норми закону.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу із застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частина перша статті 15, пункт 9 частини першої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
За змістом частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц).
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (такі висновки, зокрема, викладено у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року в справі № 686/13784/21).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює державу, орган влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Для правильного вирішення спору в справі, що переглядається, необхідним є врахування вказівки Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22 січня 2025 року в справі № 335/6977/22, про те, що патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, а тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Також у цій постанові ВПВС вказала, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу правопорушення у поєднанні з установленою судом безпідставністю складення протоколу може свідчити про незаконність втручання у права особи та бути підставою для відшкодування шкоди за правилами статей 23, 1173, 1174 ЦК України.
Судом встановлено, що інспектором взводу № 1 роти № 6 батальйону № 3 УПП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Зубенком М.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 130 КУпАП з порушенням відповідної процедури та за відсутності доказів, підтверджуючих відомості, зазначені в ньому.
Постановою Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2025 у справі № 953/10916/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини, які мають значення для вирішення такої категорії справ, а також взявши до увагу, що позивач є військовослужбовцем, виконує службові обов`язки в умовах підвищеного нервового навантаження, а тому безпідставне притягнення до адміністративної відповідальності та складання протоколу з недостовірними відомостями спричинили йому переживання, приниження та негативний вплив на службову репутацію, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлений розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн є співмірний характеру допущених порушень, відповідає принципам розумності та справедливості.
Доводи апеляційної скарги ДПП таких висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу 
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частин першої та третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Так, у матеріалах справи міститься: Договір про надання правової допомоги від 29.11.2024, два Договори про надання правової допомоги (приєднання до договору про надання правової допомоги) від 29.11.2024, Додаткова угода від 29.11.2024 до Договору про надання правової допомоги від 20.02.2026.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Частково задовольняючи вимоги заяви позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд виснував, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторін, тобто відповідає критеріям реальності витрат на правничу допомогу (їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується.
Посилання ДКС на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати з Державного бюджету України, а не з відповідача, у зв`язку з протиправними діями якого подано позовну заяву, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

В ухвалі Верховного Суду від 16 квітня 2026 року в справі № 727/7885/25 зазначено наступне:
«додатковою постановою Чернівецького апеляційного суду від 17 березня 2026 року стягнуто з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 7 000,00 грн.
У цивільному процесі відповідно до частини четвертої статті 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.
Такими органами у цій справі є Головне управління Національної поліції України в Чернівецькій області та Чернівецька окружна прокуратура - дії яких призвели до безспірного стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на виконання судових рішень за черговістю їх надходження. Процедура передбачає перерахування коштів стягувачу в межах бюджетних асигнувань боржника, а функції Казначейства зводяться до технічного виконання рішень суду.
Державна казначейська служба України є встановленою Законом України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінетом Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845) особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком № 845.
Пунктами 31, 32 Порядку № 845 визначено, що у разі коли за визначеними органом Казначейства кодами класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику або бюджетній установі, що здійснює централізоване обслуговування боржника, вимогу щодо необхідності вжиття заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення.
Якщо у боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, недостатньо відкритих асигнувань (коштів на рахунках) для виконання виконавчого документа, безспірне списання коштів здійснюється частково. На виконавчому документі ставиться відмітка про обсяг списаних коштів, яка засвідчується підписом відповідальної особи, скріпленим гербовою печаткою.
Боржник або бюджетна установа, що здійснює централізоване обслуговування боржника, зобов`язані протягом одного місяця після надходження зазначеної вимоги надіслати органу Казначейства письмове повідомлення про заходи, вжиті ними з метою виконання судового рішення, та у разі, коли в результаті здійснення таких заходів не забезпечено виконання судового рішення у повному обсязі, - надсилати щомісяця повідомлення про вжиті заходи.
На період виконання вимоги орган Казначейства здійснює проведення платежів за платіжними дорученнями боржника або бюджетної установи щодо операцій, пов`язаних із централізованим обслуговуванням боржника, лише за платежами, зазначеними в пункті 25 цього Порядку.
Орган Казначейства забезпечує облік та зберігання виконавчих документів до їх виконання в повному обсязі або повернення стягувачу.
Безспірне списання коштів з рахунків боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, здійснюється органом Казначейства з моменту відкриття відповідних асигнувань (надходження коштів на рахунок) на підставі розрахункового документа, оформленого відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до положень Порядку № 845 безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, не свідчать про те, що під час визначення особи, з якої підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача в цій справі, суд порушив норми процесуального права».

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що стягуючи на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн саме з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України, суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права та правильно визначив особу, з якої підлягають стягненню такі виплати, з огляду на характер спірних правовідносин.
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам. 
Отже, зважаючи на наведене підстави для скасування рішеннята додаткового рішення Святошинського районного суду м. Києва наведені в апеляційній скарзі відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути змінені та скасовані з підстав, викладених в апеляційних скаргах.
Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації відповідачам понесених ними судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-381 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:
Апеляційні скарги Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2026 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: