Номер провадження: 33/813/1337/26
Номер справи місцевого суду: 496/4169/26 
Головуючий у першій інстанції Портна О. П. 
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.07.2026 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,
за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Біляївського районного суду Одеської області від 02 червня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:
Зазначеною постановою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 8500,00 грн. Також стягнуто з нього на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Відповідно до адміністративних матеріалів, 29.05.2026 року, об 11 год., 25 хв., у напрямку Градениці (Україна) – Незавертайлівка (Республіка Молдова) в районі п/зн 0565 на відстані 1300 метрів до лінії державного кордону громадянин  ОСОБА_1 здійснив спробу незаконного перетину державного кордону з України в Республіку Молдова поза встановленим пунктом пропуску у складі групи осіб спільно з іншим громадянином України. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 р. № 1777-ХІІ, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Біляївським районним судом Одеської області від 02 червня 2026 року про визнання винним і притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП (а.с.10-11).

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП (а.с.19-21).

24 червня 2026 року від захисника ОСОБА_1 – адвоката Білоуса С.А. на адресу Одеського апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги на постанову Біляївського районного суду Одеської області від 02 червня 2026 року (а.с.27-28).

08 липня 2026 року від захисника ОСОБА_1 – адвоката Білоуса С.А. на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Білоуса С.А.
В судове засідання, призначене на 09 липня 2026 року, на 10 год. 20 год., учасники справи не з`явився.

Разом з тим, ОСОБА_1 був належним чином і завчасно повідомлений про час і місце судового засідання (а.с.25-звор.). 
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що згідно ч. 6 ст.294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або у суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з положеннями ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.
Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 204-1 КУпАП відповідальність настає у разі перетинання або спроби перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Згідно з частиною 2 цієї статті відповідальність настає за вчинення тих саме дій, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.
Аналіз змісту диспозиції ч.ч. 1, 2 ст. 204-1 КУпАП дає підстави дійти висновку про те, що вказані норми за своєю властивістю є бланкетними, тобто з метою їх застосування та врегулювання суспільних відносин, виникає необхідність звернення до нормативно-правових актів, які детально регламентують зазначені правила.
Так, положеннями ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» (далі – Закон) передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством. Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, автомобільних і пішохідних шляхах, в аеропортах (аеродромах), морських і річкових портах, включаючи частину їх акваторії (захищена повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження), з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, на якій здійснюються прикордонний, митний контроль, інші види контролю і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна. Положення про пункти пропуску через державний кордон України затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.
Відповідно до ст. 35 Закону особи, винні в порушенні або спробі порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, у незаконному переміщенні або спробі незаконного переміщення через державний кордон України вантажів, матеріалів, документів та інших предметів, а також в інших порушеннях законодавства про державний кордон України, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством України.
Правила, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724) (далі – Правила).
Відповідно до положень п. 2 Правил перетин державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним із документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Визнаючи винною правопорушника  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, суд вважав доведеним його вину матеріалами справи, а саме: 
- протоколом про адміністративне правопорушення ПдРУ № 380049 від 29.05.2026 року (а.с.1);
- рапортом інспектора прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) капітана ОСОБА_2 (а.с.2);
- схемою затримки від 29.05.2026 року виявлення правопорушення на ділянці віпс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) (а.с.5);
- заявою ОСОБА_1 , в якій він свою вину визнав і ставив питання про розгляд справи в судовому засіданні у його відсутність (а.с.6).

З протоколу про адміністративне правопорушення, серії ПдРУ, № 380049 від 29.05.2026 року вбачається, що 29.05.2026 року об 11 год. 25 хв. у напрямку Градениці (Україна) – Незавертайлівка (Республіка Молдова) в районі п/зн 0565 на відстані 1300 метрів до лінії державного кордону громадянин ОСОБА_1 , у складі групи осіб спільно з іншим громадянином України, здійснив спробу незаконного перетину державного кордону з України в Республіку Молдова поза встановленим пунктом пропуску, чим ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 р. № 1777-ХІІ, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 204-1 ч. 2 КУпАП (а.с.1).
В графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, правопорушник  ОСОБА_1 зазначив, що мав намір пройтись до кордону (а.с.1 звор.). Одночасно в своїй заяві ОСОБА_1 зазначив, що свою вину визнає, про що вказано вище (а.с.6).
Сукупність вищевказаних доказів підтверджують вчинення  ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Таким чином, висновок суду про доведеність вини  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а вищезазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані в повному обсязі.

Стосовно доводів того, що  ОСОБА_1 не мав умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, оскільки прогулювався разом зі місцевими знайомими та їх собакою, суд оцінює критично, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, 29.05.2026 року, об 11 год., 25 хв. ОСОБА_1 , у складі групи осіб, незаконно намагались перетнути державний кордон України у напрямку Градениці (Україна) – Незавертайлівка (Республіка Молдова) в районі п/зн 0565 на відстані 1300 метрів до лінії державного кордону, поза встановленим пунктом пропускучерез державний кордон України з документами, що посвідчують його особу, що підтверджує його намір незаконного перетину кордону.
Також скаржником та його захисником не зазначено раціонального пояснення щодо причин перебування  ОСОБА_1 з паспортом, чоловіка призовного віку, у групі з іншим громадянином України, 29.05.2026 року, об 11 год., 25 хв.,на відкритій вищезазначеній місцевості, тобто безпосередньо в 1300 метрах від лінії державного кордону України.

Вагомо свідчать про наявність у діях  ОСОБА_1 наміру на вчинення інкримінованого йому правопорушення та спростовують відсутність умислу на скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, сукупність таких обставин, як:
- місце затримання  ОСОБА_1 , зокрема, на відстані до 1300 метрів від лінії державного кордону України, у напрямку Градениці (Україна) – Незавертайлівка (Республіка Молдова) в районі п/зн 0565, яке не його ні місцем реєстрації, ні місцем проживання останнього;
- спосіб намагання перетину державного кордону поза межами пункту пропуску, що підтверджується, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення РдРУ № 380049 від 29.05.2026 року, який підписаний ОСОБА_1 , без будь-яких заперечень (а.с.1);
- визнання ОСОБА_1 під час складання адміністративних матеріалів вини у незаконному намаганні перетину державного кордону України та визнання своєї провини (а.с.6).

Аналізуючи досліджені докази, оцінюючи їх у сукупності, апеляційний суд доходить до переконання, що вина  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, повністю доведена, є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом».

Так, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини (далі – ЄСПЛ). У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705/12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для скасування постанови суду при її перегляді, апеляційним судом не встановлено.
Суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення щодо винуватості  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, яке підтверджується доказами дослідженими в їх сукупності та з точки зору їх достатності під час розгляду матеріалів адміністративної справи.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують, оскільки є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та оцінюються судом як такий спосіб захисту, що має на меті безпідставне уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Апеляційний суд враховує, що ЄСПЛ вказав, що п. 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на вищенаведене, підстав для скасування постанови суду і закриття провадження по справі з наведених в апеляції мотивів апеляційний суд не вбачає, а тому вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 251, 280, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Біляївського районного суду Одеської області від 02 червня 2026 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду      С.М. Сегеда