ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року   Справа № 902/550/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Хабарова М.В.,
суддя Мамченко Ю.А.,
суддя Мельник О.В.,

секретар судового засідання Щербак В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.02.2026 у справі № 902/550/25 (суддя Яремчук Ю.О., повне рішення складено 19.02.2026)
за позовом Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви 
до 1) ОСОБА_1 
2) ОСОБА_2 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Управління у справах національностей та релігії Вінницької обласної військової адміністрації
про визнання рішення та статуту недійсним

за участі представників:
позивача - Романовська Н.О., Горак Р.Р.
відповідач 1 - Драчишин М.П.
відповідач 2 - Миколюк В.М.
представник відповідачів 1,2 - Парпальос В.В.
третьої особи - не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 13.02.2026 у задоволенні позову відмовлено.
В обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції встановивши, що заявлені позовні вимоги не призводять до поновлення прав та інтересів позивача, про порушення яких він вказує у позовній заяві, дійшов висновку про обрання Релігійною громадою Свято-Миколаївського храму с. Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує, що всупереч вимог закону, 27.03.2025 від імені Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ відбулися зібрання (збори), які оформлені протоколом №01-25, на яких відповідачі 1 та 2 документально оформили значимі для релігійної громади рішення, зокрема оголосили зібрання правомочними загальними зборами юридичної особи без необхідного кворуму учасників, за результатами якого начебто затвердили порядок денний, регламент та обрали лічильну комісію зборів; оформили зміну списку членів Парафіяльних зборів; оформили переобрання керівних органів (Голова Парафіяльної Ради та заступник Голови), скарбника та ревізійної комісії юридичної особи; оформили рішення про зміну підпорядкування релігійної громади Свято-Миколаївського храму села Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ у канонічних та організаційних питаннях та приєднання її до Православної церкви України; оформили прийняття статуту Релігійної громади у новій редакції із зміною найменування та релігійну громаду ПЦУ.
Зазначає, що подання ОСОБА_3 до Управління у справах національностей та релігій Вінницької ОВА заяви від імені Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ щодо реєстрації Статуту у новій редакції, який не прийнятий згідно вимог закону, а також протокол №01-25 від 27.03.2025 зі списками присутніх з недостовірними, неправдивими відомостями, можуть стати підставою для внесення змін до відомостей ЄДРПОУ щодо вказаної юридичної особи. У результаті цього, позивач з кодом ЄДРПОУ 24901083 в юридичному просторі України як юридична особа перестане існувати.
Вказане, на думку апелянта, залишилось поза увагою суду першої інстанції, наслідком чого, суд неправильно застосував вимоги ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», що призвело до ухвалення незаконного рішення. 
У відповідності до ст.263 Господарського процесуального кодексу України, представник відповідачів 1 та 2 подав відзив, в якому зазначає, що участь у загальних зборах від 27.03.2025 приймали члени релігійної громади в порядку, передбаченому Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації». Водночас, право релігійної громади на зміну підлеглості не може залежати від волі інших членів релігійної громади, які не згодні з переходом до ПЦУ, а тому жодним чином не впливає на законність рішень, ухвалених на цих зборах.
Вказує, що апелянт обрав спосіб визнання недійсними рішень загальних зборів, але цей спосіб не вирішує спір у даних правовідносинах, оскільки подані до Управління у справах національностей та релігій Вінницької ОВА документи перебувають на розгляді в органі державної реєстрації та рішення щодо них, станом на дату розгляду даної справи не прийнято.
Тобто, апелянт фактично просить суд запобігти можливим наслідкам, втрутитися до завершення адміністративної процедури, оцінити документи, які ще не породили правових наслідків.
Оскільки заявлені позовні вимоги спрямовані на оспорювання внутрішнього документа (протоколу загальних зборів), який сам по собі не породжує юридичних наслідків без здійснення державної реєстрації, та не забезпечують відновлення порушеного права позивача, такий спосіб захисту є неналежним і неефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від доведеності інших обставин.
Представник відповідачів 1та 2 , посилаючись на Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації» вважає відсутніми порушення прав інших членів релігійної громади на вільне волевиявлення членства у релігійній організації відповідного підпорядкування, оскільки оскаржуване рішення загальних зборів стосувалося лише зміни підлеглості релігійної громади і жодні питання відвідування церкви не вирішувалися – відсутні підстави, стверджувати, що мало місце порушення прав інших членів релігійної громади, які не згодні з переходом до ПЦУ, на свободу віросповідання.
З огляду на вказане, рішення суду першої інстанції вважає законним, обґрунтованим, винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні усіх фактичних обставин справи.
Також до апеляційного суду від Управління у справах національностей та релігії Вінницької обласної військової адміністрації надійшли додаткові пояснення, в яких останнє зазначає про відсутність порушення визначеного у статуті порядку скликання зборів членів релігійної громади, оскільки останні щодо питання зміни її підлеглості у канонічних та організаційних питаннях можуть бути скликані будь-яким членом цієї громади, а не лише настоятелем з парафіяльною радою, що підтверджується Законом України «Про свободу совісті та релігійної організації».
Щодо твердження позивача про те, що збори були проведені особами, які не були членами релігійної громади (сторонніми особами) вказує, що ні законодавство України, ні статут Релігійної громади в редакції 2015 року не містить, ані поняття фіксованого членства у релігійній громаді, ані визначеної процедури прийняття в члени релігійної громади. 
Водночас позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували підстави, з яких він вважає учасників загальних зборів від 27.03.2025 такими, що не є членами громади, хоча саме на нього покладається обов`язок доведення відсутності членства відповідних осіб, які брали участь у цих зборах щодо вирішення питань підлеглості, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 924/173/22.
Третя особа посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, як на релевантні до даних правовідносин.
Таким чином, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
29.06.2026 до апеляційного суду від апелянта надійшло клопотання про перерву в судовому засіданні до 01.09.2026, у зв`язку з тим, що на робочій зустрічі 29.05.2026 з врегулювання питань, які виникли в селі Якушинці (за участю зокрема сільського голови, керівника релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви - Горака Р.Р. та її адвоката - Романовської Н.О., священика Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Якушинці Вінницького району Вінницько-Барської єпархії УПЦ (ПЦУ) - Звіринського Павла, Драчишина М.П.(відповідач у справі), Миколюк В.М. (відповідач у справі), Данилюк В.П. - керівника Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Якушинці Вінницького району Вінницько-Барської єпархії УПЦ (ПЦУ)), представники релігійних громад УПЦ та ПЦУ за дійшли згоди про те, що:
- Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Якушинці Вінницького району Вінницько-Барської єпархії УПЦ(ПЦУ) вирішить питання реєстрації в ЄДРПОУ як новостворена релігійна організація;
- Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ відкличе усі судові позови та скарги, які на даний час перебувають у провадженні судів України по справах 902/550/25, 320/16688/26, 320/16686/26 а також в Управлінні у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації;
- Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ передає новоствореній Релігійній громаді Свято-Миколаївського храму с.Якушинці Вінницького району Вінницько-Барської єпархії УПЦ(ПЦУ) у постійне безоплатне користування будівлю Храму свт.Миколая, загальною площею 103.6 кв.м. який розташований в с.Якушинці, вул.Барвінкова б/н;
- Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ для звершення богослужінь та власної діяльності користується будівлею Храму св.Серафима Саровського в с. Якушинці, вул.Барвінкова,4;
З огляду на вказане, з метою надання відповідачам часу для оформлення відповідних, вказаних вище документів, позивач просив суд апеляційної інстанції оголосити в судовому засідання перерву до 01.09.2026.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2026 з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи оголошено перерву в судовому засіданні 01.07.2026 до 08.07.2026 о 15:30, надавши можливість відповідачам письмово викласти свою позицію щодо поданого клопотання позивача про оголошення перерви до 01.09.2026 та можливого мирного врегулювання спору. Викликано у судове засідання 08.07.2026 о 15:30 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши їх явку обов`язковою.
06.07.2026 до суду від відповідача 1 та відповідача 2 надійшли заяви (вх.№5745/26 та №5746/26), в яких останні зазначили, що жодні переговори щодо «питань релігійного життя в селі Якушинці» між сторонами не велися, не ведуться і не будуть вестися, адже відповідачі категорично заперечують проти можливості мирного врегулювання даного спору. 
Вказують, що подане позивачем клопотання не містить жодних доказів, на підтвердження викладених у ньому обставин щодо реальності викладених у ньому домовленостей між сторонами.
Тому, просять апеляційний суд у задоволенні клопотання представника позивача про перерву в судовому засіданні відмовити у повному обсязі
У судове засідання, що відбулося 08.07.2026, з`явились представник позивача, відповідач 1, відповідач 2 та представник відповідачів 1,2. 
Третя особа, в судове засідання не з`явилась, явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Разом з тим, 07.07.2026 подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її представника. 
Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи приписи ст. 273 Господарського процесуального кодексу України про строки перегляду справ в апеляційній інстанції, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника Управління у справах національностей та релігії Вінницької обласної військової адміністрації.
У судовому засіданні 08.07.2026 представники позивача підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили їх задовольнити. 
Відповідач 1, відповідач 2 та їх представник просили суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.
Крім того, присутні відповідачі 1,2 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили обставини, викладені ними у заявах (вх.№5745/26 та №5746/26).
З огляду на вказане, встановивши, що мирного врегулювання спору між сторонами не досягнуто, колегія суддів відмовляє апелянту в задоволенні клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні до 01.09.2026.
Під час судового засідання 08.07.2026 суд повідомив про надходження від представника відповідачів 1, 2 додаткових пояснень із посиланням на постанову Верховного Суду від 19.05.2026 у справі № 917/226/25, висновки якої, на думку представника, підтверджують правову позицію відповідачів викладену у відзиві на апеляційну скаргу та необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо статусу учасників загальних зборів релігійної громади від 27.03.2025 як її членів.
У зв`язку з вказаним, представник позивача просила суд оголосити перерву в судовому засідання задля можливості ознайомитись з даними додатковими поясненнями.
Колегія суддів протокольною ухвалою вирішила відмовити у задоволенні клопотання позивача про оголошення перерви, оскільки подані представником відповідача додаткові пояснення не містять нових доказів або обставин, які б змінювали правову позицію відповідачів, викладену у відзиві на апеляційну скаргу, а лише доповнюють її посиланням на постанову Верховного Суду від 19.05.2026 у справі №917/226/25.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи Загальними зборами релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці, Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ 26.08.2015 прийнято статут Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці, Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ (у новій редакції), який зареєстровано 02.11.2015.
Відповідно до п. 1.8 Статуту Парафія керується настоятелем, Парафіяльними зборами та Парафіяльною радою.
Згідно з п. 2.1 Статуту Парафіяльні збори, які за посадою очолює настоятель парафії, є вищим органом управління парафії.
Відповідно до п. 1.3 розділу 1 Статуту членами парафії є православні віруючі, клірики та миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту УПЦ та даного Статуту, регулярно відвідують богослужіння і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє участь у богослужбовому житті. 
Згідно з п.2.2 Статуту до складу Парафіяльних зборів належать священо та церковно служителі, засновники парафії, а також миряни, члени даної парафії, які регулярно беруть участь у літургійному життя парафії, відзначаються християнською доброчесністю, досягли повноліття, не перебувають під забороною в священослужінні, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції. 
Як вбачається з позову, 09.03.2025 відбулись загальні збори членів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці, Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ, на якому було прийнято положення про правовий статус членів релігійної організації Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Якушинці, Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ.
09.03.2025 були проведені Загальні збори релігійної громади-Парафіяльні збори, якими прийнято рішення про припинення членства та відповідно до поданих особистих заяв громадян-прийняття нових членів Релігійної громади, а також затверджено Реєстр членів релігійної громади.
Разом з тим, позивач зазначає, що 27.03.2025 о 08:00 год на території с. Якушинці, Вінницького району, Вінницької області біля Меморіалу Воїнів відбулося зібрання жителів села у кількості 57 чоловік з метою переведення Релігійної громади УПЦ с. Якушинці у підпорядкування ПЦУ.
Водночас, релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Якушинці, Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ збори на 27.03.2025 не організовувала, списків присутніх не оформляла, а вказані списки від імені релігійної громади протиправно оформлено невідомими особами.
За результатами зібрання від імені юридичної особи було складено Протокол №01-25 від 27.03.2025 про проведені Загальні збори даної Релігійної громади, в якому зазначено присутні 504 особи, головою зборів обрано ОСОБА_1 , секретарем зборів - ОСОБА_2 . До протоколу додано додаток зі списками осіб, які були присутні на загальних зборах на 51 аркуші.
Протокол №01-25 від 27.03.2025 та додаток до нього підписані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
27.03.2025 відбулися загальні збори Свято-Миколаївського храму с.Якушинці, Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ, на розгляд яких були винесені такі питання:
1. Про загальні збори та обрання голови та секретаря загальних зборів.
2. Про обрання лічильної комісії загальних зборів.
3. Про регламент загальних зборів.
4. Про затвердження порядку денного.
5. Про доповнення списку членів Парафіяльних зборів.
6. Про переобрання керівних органів та ревізійної комісії.
7. Про зміну підпорядкування у канонічних та організаційних питаннях.
8. Про прийняття Статуту.
9. Про звернення щодо реєстрації Статуту у новій редакції.
Рішення, що ухвалені цими зборами, оформлені протоколом № 01-25 від 27.03.2025.
Додатком № 1 до вказаного протоколу затверджено список членів парафіяльних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці, Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ у кількості 504 особи.
З усіх питань збори прийняли позитивні (проголосували 504 осіб «за», проти « 0», утримались « 0») рішення.
За результатами документально оформленого протоколу з додатками ОСОБА_3 (стороння, на думку позивача, до релігійної громади особа) надала до Управління у справах національностей та релігій Вінницької ОВА заяву від імені Релігійної громади Свято-Миколаївського храму села Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії УПЦ, у якій просила зареєструвати Статут у новій редакції та надала Статут, Протокол 01-25 від 27.03.2025 року зі Списками присутніх на 51 аркуші. Вказана заява на даний час є предметом адміністративного розгляду Управлінням у справах національностей та релігій Вінницької ОВА.
З огляду на вказані обставини, позивач вказуючи, що зазначена у протоколі від 27.03.2025 інформація щодо порядку проведення загальних зборів за участю 504 громадян та їх голосування з усіх питань протоколу є неправдивою, а також не погоджуючись із рішенням загальних зборів членів релігійної організації, на яких було затверджено нову редакцію статуту та вважаючи, що ці збори проведені з порушенням процедури, визначеної статутом і Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», оскільки на їх підставі були прийняті незаконні рішення щодо статутної діяльності та зареєстровано нову редакцію статуту Релігійної громади, звернувся з даним позовом до суду про визнання рішення, оформленого протоколом № 01-25 від 27.03.2025 та нової редакції статуту недійсними.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Взаємовідносини церкви й держави визначаються Декларацією про державний суверенітет України, Конституцією України та Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації". Правовою формою цих відносин є режим відокремлення держави від церкви.
Статтею 35 Конституції України передбачено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Однією із особливостей ставлення держави до церкви (релігійних організацій) та законодавчі положення, які характеризують правовий зміст відокремлення церкви від держави в Україні, є те, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, тобто держава не втручається і не забороняє діяльності конфесійних організацій, якщо останні не порушують чинного законодавства, не посягають на життя, здоров`я, гідність особи, права інших громадян та організацій тощо.
При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до ст.35 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Право на свободу світогляду та віросповідання у національному праві є складовою системи конституційних прав і свобод людини.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.
Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються (пп.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004). 
З огляду на вказане, та враховуючи приписи ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися, як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач оскаржує протокол №01-25 від 27.03.2025 загальних зборів Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівського храму с. Якушинці Вінницько-Барської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) щодо зміни канонічної підлеглості релігійної громади та прийняття Статуту релігійної громади у новій редакції, оскільки зазначені збори були проведені з порушенням вимог ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Апеляційний суд зазначає, що рішення загальних зборів є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), тобто офіційним письмовим документом, що породжує певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання правових актів індивідуальної дії (ненормативних актів) незаконними (недійсними) є невідповідність їх вимогам чинного на час його видання (затвердження) законодавства, в тому числі Конституції України, та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт.
Для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлений, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень (аналогічна позиція викладена в постановах ВС від 21.03.2018 у справі № 927/699/17, від 20.03.2018 у справі № 916/375/17, від 01.03.2018 у справі № 916/4139/15, від 28.03.2018 у справі № 910/22291/16, від 31.01.2018 у справі № 927/265/17.)
Відповідно до статті 3 України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.
Згідно зі ст.5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Релігійна організація зобов`язана додержуватися вимог чинного законодавства і правопорядку.
Статтею 7 закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Відповідно до ч.1,2 ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).
Частинами 3-9 статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено, що держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому ст. 14 цього закону. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, здійснивши аналіз положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", дійшла таких висновків:
"Законодавець установив механізм, за яким рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, і такі збори можуть скликатися її членами.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).
При цьому, законодавець визнав автономію релігійної громади у визначенні кількості її членів, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, а також у питаннях членства на таких засадах:
- членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади;
- релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади в порядку, встановленому її статутом (положенням)".
Частинами 1 та 2 статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначено, що статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.
Отже, статут - це основний документ, на підставі якого діє релігійна організація, тоді як підставами для визнання акту, в тому числі статуту, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права або інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому застосування судом певного способу захисту можливе лише за умови, що такий спосіб є належним та ефективним, тобто здатним призвести до реального поновлення порушеного права або усунення наслідків його порушення.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується рішення загальних зборів релігійної громади, оформлене протоколом № 01-25 від 27.03.2025, яким, зокрема, було вирішено питання щодо зміни канонічної підлеглості релігійної громади та затвердження статуту у новій редакції.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що вказані збори були проведені з порушенням вимог статуту та законодавства, зокрема, останні були скликані особами, які не мали відповідних повноважень, участь у них взяли особи, які не є членами релігійної громади, а рішення прийнято за відсутності необхідного кворуму. Оспорювані рішення та статут, на думку апелянта, можуть стати підставою для внесення змін до відомостей ЄДРПОУ щодо юридичної особи-позивача, у результаті чого, позивач з кодом ЄДРПОУ 24901083 в юридичному просторі України як юридична особа перестане існувати.
Разом із тим колегія суддів, зазначає, що сам факт прийняття оспорюваного рішення не є безумовним підтвердженням порушення прав позивача, оскільки для застосування судового захисту необхідним є встановлення не лише наявності спірного рішення, а й того, що таким рішенням було порушено конкретне право або законний інтерес особи.
У даній справі позивач не довів, що внаслідок прийняття рішення загальних зборів від 27.03.2025 відбулася зміна його правового статусу як юридичної особи або настали такі юридично значимі наслідки, які можуть бути усунуті саме обраним способом захисту.
Так, хоча загальними зборами, зокрема, були прийняті рішення щодо зміни канонічної підлеглості та затвердження нової редакції статуту, реалізація таких рішень пов`язана із вчиненням подальших дій, передбачених законом, зокрема проведенням державної реєстрації відповідних змін.
Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що станом на час розгляду справи державна реєстрація статуту релігійної громади у новій редакції не проведена, зміни до відомостей про юридичну особу не внесені, а зареєстрований правовий статус релігійної громади залишився незмінним.
При цьому, позивачем не наведено та не доведено, яким саме чином за відсутності державної реєстрації відповідних змін оспорюване рішення вже спричинило порушення його прав як юридичної особи, яке може бути усунуте шляхом визнання такого рішення та статуту недійсними.
Посилання позивача на можливе подальше проведення державної реєстрації або на можливість настання відповідних наслідків у майбутньому не змінює того, що судовий захист відповідно до положень ст.16 Цивільного кодексу України спрямований на поновлення вже порушеного права, а не на оскарження лише можливих майбутніх наслідків, які ще не набули юридичного оформлення та не змінили правового становища позивача.
Колегія суддів враховує, що рішення загальних зборів, яким передбачено зміну канонічної підлеглості може свідчити про наявність внутрішнього конфлікту щодо подальшого напряму діяльності релігійної громади. Водночас сама по собі така невизначеність за відсутності реалізації рішення у передбаченому законом порядку не свідчить про порушення прав позивача як юридичної особи, яке може бути відновлене шляхом заявленого способу захисту.
Отже, позивачем не доведено наявності порушеного права чи законного інтересу, захист якого потребує застосування саме такого способу, як визнання рішення загальних зборів та статуту у новій редакції недійсними.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту у конкретних обставинах даної справи не відповідає критерію ефективності, є неналежним способом захисту, оскільки його застосування не призведе до реального поновлення порушеного права чи усунення правових наслідків такого порушення, а фактично спрямоване на попередження можливого виникнення наслідків у майбутньому.
Інші доводи позивача, наведені в апеляційні скарзі, не підлягають оцінці з огляду на висновок суду про неефективність обраного позивачем способу захисту, оскільки сам по собі факт прийняття рішення, яке не реалізоване у встановленому законом порядку, не підтверджує наявності порушення права, яке може бути поновлене шляхом заявлених вимог.
У силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Вінницької області від 13.02.2026 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви задоволенню не підлягає.
Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно з ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Якушинці Вінницького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.02.2026 у справі №902/550/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Вінницької області від 13.02.2026 у справі №902/550/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "16" липня 2026 р.

Головуючий суддя Хабарова М.В. 

Суддя   Мамченко Ю.А. 

Суддя   Мельник О.В.