КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/36232/24-ц Головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
Провадження № 22-ц/824/10889/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтероко», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору суборенди та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Інтероко», ОСОБА_3 , про визнання права на передання в суборенду нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Інтероко», ФОП ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив: визнати недійсним договір суборенди № 08/23 від 01 квітня 2023 pоку, укладений між відповідачами; усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нежилими приміщеннями №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у спосіб виселення з них ТОВ «Інтероко».
У жовтні 2024 року ФОП ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ «Інтероко», ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право на передання в суборенду нерухомого майна - нежитлового приміщення площею 85,5 кв. м, яке є частиною нежилих приміщень №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року зустрічну позовну заяву ФОП ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_1 .
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2026 року за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Леськова В.П. залишено без розгляду первісний позов ОСОБА_1  в частині позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування нежитловими приміщеннями.
Представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат Аксаітова М.Ю. в судовому засіданні 07 квітня 2026 року подала клопотання про закриття провадження у справі за первісним та зустрічним позовами у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Посилалась на те, що оспорюваний договір суборенди № 08/23 від 01 квітня 2023 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Інтероко», припинив свою дію 28 лютого 2026 року. Після припинення дії зазначеного договору позивач як зареєстрований власник 1/2 частини приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно розпорядився зазначеною частиною приміщення на підставі укладеного 01 березня 2026 року договору оренди. Наразі відповідачка не використовує та не орендує приміщення загальною площею 211,1 кв. м, що знаходяться за вищевказаною адресою, жодних перешкод у його користуванні у позивача не має, тому в цій частині між сторонами відсутній спір.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2026 року клопотання представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Аксаітової М.Ю. задоволено.
Закрито провадження у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Інтероко», ФОП ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору суборенди та за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ «Інтероко», ОСОБА_3 , про визнання права на передання в суборенду нерухомого майна.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції вважав, що між сторонами, а саме позивачем та відповідачами не залишилось неврегульованих питань щодо розпорядження та користування нежилим приміщенням площею 85,50 кв. м, яке є частиною нежилого приміщення загальною площею 211,1 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2536345280000), що знаходиться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Леськова В.П. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення районним судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що оскаржувана ухвала про закриття провадження у справі постановлена з порушенням пункту 2 частини першої статті 255, частини другої статті 256 ЦПК України та обов`язкових в силу частин п`ятої - шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у пунктах 55 - 57 постанови від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, пункті 43 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-м, і постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, а також є необґрунтованою з огляду на існування предмету спору (як на момент подання позову 12 серпня 2024 року, так і на момент закриття провадження 07 квітня 2026 року) - оспорювання договору суборенди у зв`язку з його незаконністю саме на момент укладення та неправомірністю як підстави користування приміщеннями ФОП ОСОБА_2 і ТОВ «Інтероко», заперечення права ФОП ОСОБА_2 на передачу їх в користування ТОВ «Інтероко» та оспорювання підстав привласнення ФОП ОСОБА_2 коштів (суборендної плати та сум компенсації експлуатаційних платежів, електроенергії, водопостачання, водовідведення тощо), сплачених ТОВ «Інтероко» ОСОБА_2 протягом користування належними ОСОБА_4 приміщеннями за період з 01 квітня 2023 року по 28 лютого 2026 року.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшли.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Леськов В.П. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідачки ФОП ОСОБА_2 - адвокат Аксаітова М.Ю. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник ОСОБА_3 - адвокат Власюк К.П. подала заяву про розгляд справи без участі третьої особи та її представника, ТОВ «Інтероко» причини неявки його представника до суду не повідомило, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний ОСОБА_1 договір суборенди № 08/23 від 01 квітня 2023 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Інтероко», припинив свою дію 28 лютого 2026 року, оскільки позивач самостійно розпорядився нерухомим майном - нежилим приміщенням площею 85,50 кв. м, яке є частиною нежилого приміщення загальною площею 211,1 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2536345280000), що знаходиться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до договору № 1.015 оренди нежитлового приміщення, укладеного 01 березня 2026 року з ТОВ «Інтероко», відтак відсутній предмет спору за первісним та за зустрічним позовами.
Однак із такими висновками суду колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.
За змістом статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені у статті 255 ЦПК України.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
У справі, яка переглядається, предметом первісного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Інтероко» і ФОП ОСОБА_2 є вимоги про визнання недійсним договору № 08/23 від 01 квітня 2023 pоку суборенди нежитлового приміщення площею 85,50 кв. м, яке є частиною нежитлового приміщення загальною площею 211,1 кв. м, що розташоване в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Предметом зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є вимоги про визнання права на передання в суборенду нежитлового приміщення площею 85,5 кв. м, яке є частиною нежитлових приміщень №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв. м, що розташовані в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2026 року між ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 , в інтересах та за рахунок якої діяв ФОП ОСОБА_5 як комісіонер на підставі договору комісії від 01 лютого 2026 року, та ТОВ «Інтероко» було укладено договір № 1.015 оренди нежитлового приміщення площею 85,50 кв. м, яке є частиною нежитлового приміщення загальною площею 211,1 кв. м, що розташоване в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
У статтях 203, 215, 216 ЦК України законодавець встановив, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом саме на момент його вчинення, а відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 55 - 57 постанови від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 зазначила, що: «оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення). Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову».
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц.
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин оскільки предметом спору у даній справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, то припинення такого договору та повернення майна під час розгляду справи не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Отже, припинення дії оспорюваного ОСОБА_1 договору суборенди нежитлового приміщення від 01 квітня 2023 pоку, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Інтероко», у зв`язку із укладенням 01 березня 2026 року позивачем та ОСОБА_3 з ТОВ «Інтероко» іншого договору оренди цього ж нежитлового приміщення, що є обставинами, які виникли після пред`явлення первісного позову, не свідчать про відсутність предмету спору між сторонами у цій справі.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що зазначені представником ФОП ОСОБА_2 обставини щодо припинення договору суборенди спірного приміщення є належною підставою для закриття провадження у справі про визнання цього правочину недійсним в розумінні пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.
Окрім того, зазначаючи про те, що між сторонами не залишилось неврегульованих питань щодо спірного нежитлового приміщення, суд не звернув уваги на підстави позову ОСОБА_1 , які полягали, зокрема у тому, що вказаний договір був укладений між відповідачами без його згоди як співвласника нежитлового приміщення, перешкоджав йому вільно користуватися цим приміщенням та отримувати дохід від здачі його в найм. 
Представник позивача вказував, що закриття провадження без вирішення справи по суті спору фактично легалізує незаконну підставу користування відповідачами спірним нерухомим майном в період з 01 квітня 2023 року по 28 лютого 2026 року без згоди співвласника, а також безпідставне отримання ФОП ОСОБА_2 від ТОВ «Інтероко» щомісячної орендної плати та компенсації комунальних платежів за користування приміщенням.
Одночасна наявність на розгляді суду і зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання за нею права на передання в суборенду нежитлового приміщення площею 85,5 кв. м, яке є частиною нежилих приміщень №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв. м, що розташовані в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , також не може свідчити про припинення існування спору щодо правомірності користування цим приміщенням у вказаний період та вирішення всіх неврегульованих питань.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу, а висновок суду щодо закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є необґрунтованим та не відповідає нормам процесуального законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2026 року скасувати, справу № 757/36232/24-ц направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 липня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній