| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/11581/24 Суддя (судді) першої інстанції: Алла РУДЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у збільшеному до 100 000 гривень розмірі за грудень 2023 року та січень, лютий і березень 2024 року, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити зазначену винагороду за ці періоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у спірний період проходив військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 на Харківському напрямку, брав безпосередню участь у бойових діях та заходах із відсічі збройної агресії, проте отримував додаткову винагороду лише в розмірі 30 000 гривень на місяць, тоді як мав право на її виплату у збільшеному до 100 000 гривень розмірі.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів безпосередньої участі у бойових діях у спірний період, а територія, на якій він проходив службу, згідно з наказами Головнокомандувача Збройних Сил України не була віднесена до районів ведення воєнних (бойових) дій, що виключає підстави для виплати додаткової винагороди у збільшеному розмірі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив у повному обсязі матеріали справи, не з`ясував усіх фактичних обставин та не надав належної оцінки наявним доказам, чим порушив вимоги статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України. Вказує, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 168 передбачено дві самостійні альтернативні підстави для виплати додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 грн розмірі, у зв`язку з чим безпосередня участь у бойових діях не є єдиною умовою для її нарахування. Зазначає, що з наданих відповідачем витягів із журналів бойових дій убачається участь позивача у виконанні бойових (спеціальних) завдань із відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються, що, на думку апелянта, є підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. При цьому наголошує, що виконання таких завдань здійснювалося в умовах безпосередньої загрози життю позивача, а тому останній має право на отримання додаткової винагороди у збільшеному розмірі..
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у складі Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України з 14 лютого 2023 року, що підтверджується витягом з наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону від 14 лютого 2023 року № 8-ОС.
У період з грудня 2023 року по березень 2024 року позивач виконував бойові (спеціальні) завдання у складі оперативного угруповання військ " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", за що йому нараховувалася та виплачувалася додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень на місяць пропорційно часу виконання завдань, що підтверджується витягами з наказів про виплату додаткової винагороди від 9 січня 2024 року № 13-ОС, від 8 лютого 2024 року № 142-ОС, від 8 березня 2024 року № 246-ОС, від 8 квітня 2024 року № 429-ОС та довідкою про грошове забезпечення від 24 травня 2025 року № 625. Згідно із зазначеною довідкою за спірний період позивач отримав додаткову винагороду з розрахунку 30 000 гривень на місяць на загальну суму 110 724 гривні 14 копійок; додаткову винагороду з розрахунку 100 000 гривень на місяць позивач не отримував.
11 червня 2024 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо розміру виплаченого позивачу грошового забезпечення у спірний період; належної відповіді на запит відповідачем не надано.
Спірні правовідносини врегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова № 168).
Відповідно до пункту 1-1 Постанови № 168 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах; військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.
Порядок та умови виплати такої додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України на час виникнення спірних правовідносин визначалися Особливостями виплати на період воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 1 вересня 2023 року № 726 (далі - Особливості № 726).
Згідно з підпунктом 1 пункту 2 Особливостей № 726 на період воєнного стану виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах, а у розмірі 30 000 гривень - військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання в період здійснення зазначених заходів, у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Особливостей № 726 до безпосередньої участі в бойових діях або заходах, здійснення яких передбачає виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень, належить виконання військовослужбовцями завдань безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, зокрема на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань органом (підрозділом, у тому числі зведеним) Держприкордонслужби першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно, а також з відбиття збройного нападу (вогневого ураження) на об`єкти, що охороняються (у тому числі бойові позиції, блокпости, контрольно-пропускні пункти, спостережні пункти), звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою за умови безпосереднього зіткнення з противником або нанесення руйнувань чи пошкоджень цим об`єктам під час збройного нападу (вогневого ураження).
Згідно з пунктом 8 Особливостей № 726 документами, що підтверджують безпосередню участь військовослужбовців у бойових діях або заходах та здійснення бойових (спеціальних) завдань, є бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій або бойове донесення, або постова відомість під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад, чи копії або витяги з них; рапорт (донесення) начальника (командира) підрозділу про участь кожного військовослужбовця у бойових діях або заходах.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.
Аналіз наведених норм свідчить, що Постанова № 168 та Особливості № 726 розмежовують дві додаткові винагороди: у розмірі 30 000 гривень - за виконання бойових (спеціальних) завдань, та у збільшеному до 100 000 гривень розмірі - за безпосередню участь у бойових діях, зокрема за виконання завдань на лінії бойового зіткнення або з відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються. Виплата винагороди у розмірі 100 000 гривень здійснюється пропорційно часу такої безпосередньої участі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив насамперед з того, що територія Вовчанської територіальної громади Чугуївського району Харківської області, де позивач проходив службу, згідно з наказами Головнокомандувача Збройних Сил України від 1 грудня 2023 року № 341, від 1 січня 2024 року № 2, від 1 лютого 2024 року № 42, від 1 березня 2024 року № 82 та іншими не була віднесена до районів ведення воєнних (бойових) дій, що, на думку суду, виключає право позивача на додаткову винагороду у збільшеному розмірі.
Колегія суддів визнає такий висновок суду першої інстанції помилковим.
У постанові від 29 квітня 2026 року у справі № 280/1604/24 Верховний Суд сформулював правовий висновок, згідно з яким вирішальним для набуття права на збільшену додаткову винагороду є не лише формальне віднесення території до переліку районів ведення воєнних (бойових) дій, а насамперед характер виконуваних військовослужбовцем завдань, ступінь залучення до бойової діяльності та реальні умови проходження служби. У цій постанові Верховний Суд зазначив: "посилання судів попередніх інстанцій виключно на територіальний критерій без урахування фактичних обставин служби позивача не узгоджується з підходом, сформованим Верховним Судом".
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 1 травня 2026 року у справі № 620/6761/24, згідно з якою в умовах воєнного стану оцінка завдань, які виконує військовослужбовець, потребує особливої уваги, оскільки завдання, що в мирний час розглядається як звичайна складова оперативно-службової діяльності органу Державної прикордонної служби, у контексті відсічі збройної агресії може означати безпосередню участь у бойових діях або заходах.
А отже, саме по собі невіднесення території, на якій позивач виконував завдання, до районів ведення воєнних (бойових) дій за наказами Головнокомандувача Збройних Сил України не є достатньою підставою для відмови у виплаті додаткової винагороди у збільшеному розмірі; з`ясуванню підлягають характер і умови фактично виконуваних позивачем завдань.
З`ясовуючи ці обставини, колегія суддів встановила таке.
Зі змісту витягів з журналу бойових дій першої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону вбачається, що на підставі бойового розпорядження від 25 березня 2024 року № 29 позивач у складі підрозділу заступив на бойове чергування на позиції "ОСОБА_1" у районі села Плетенівка у період з 25 по 29 березня 2024 року. Згідно із записами розділу "Облік ведення бойових дій" зазначеного журналу 28 березня 2024 року позиція, яку обороняв позивач, тричі зазнала обстрілу противника з автоматичного станкового гранатомета (у районі опорного пункту зафіксовано 21, 9 та 8 вибухів, відстань до позиції - до 10 метрів), при цьому в журналі прямо зазначено про участь сержанта ОСОБА_1 .
Таким чином, у період бойового чергування з 25 по 29 березня 2024 року позивач безпосередньо в районі, де фактично велися бойові дії, брав участь у відбитті збройного нападу (вогневого ураження) на об`єкт, що охороняється (бойову позицію), за умови нанесення пошкоджень цьому об`єкту під час збройного нападу, тобто виконував завдання, передбачене підпунктом 1 пункту 3 Особливостей № 726, здійснення якого надає право на отримання додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 гривень розмірі.
Та обставина, що відповідачем не складено окремого рапорту про безпосередню участь позивача у бойових діях та не видано наказу про виплату йому винагороди у збільшеному розмірі, не може бути підставою для відмови у позові. 
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Обов`язок з оформлення бойових наказів, ведення журналу бойових дій, складення рапортів про участь військовослужбовців у бойових діях та підготовки наказів про виплату додаткової винагороди покладено на військову частину, а не на військовослужбовця; недоліки такого документообігу не можуть спрямовуватися проти позивача та позбавляти його права на винагороду, підстави для якої фактично підтверджені.
А отже, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 гривень розмірі за дні бойового чергування з 25 по 29 березня 2024 року є протиправною, а позовні вимоги у цій частині - обґрунтованими.
Водночас щодо решти спірного періоду, а саме грудня 2023 року та січня і лютого 2024 року, колегія суддів зазначає таке.
Матеріали справи не містять доказів безпосередньої участі позивача у бойових діях у зазначені місяці. Наявні у справі витяги з журналу бойових дій за грудень 2023 року містять відомості про застосування підрозділів прикордонної служби на підставі бойових розпоряджень від 16 грудня 2023 року № 556, від 20 грудня 2023 року № 581 та від 23 грудня 2023 року № 601, проте не містять відомостей про безпосередню участь саме позивача у відбитті збройного нападу чи виконанні інших завдань, передбачених підпунктом 1 пункту 3 Особливостей № 726. 
Щодо січня та лютого 2024 року витягів з журналу бойових дій або інших документів, передбачених пунктом 8 Особливостей № 726, які підтверджували б безпосередню участь позивача у бойових діях, до матеріалів справи не надано.
За наведений період позивачу нараховувалася та виплачувалася додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень за виконання бойових (спеціальних) завдань, що відповідає підпункту 1 пункту 2 Особливостей № 726. Доказів виконання позивачем у грудні 2023 року та січні і лютому 2024 року завдань, що надають право на винагороду у збільшеному до 100 000 гривень розмірі, матеріали справи не містять.
Таким чином, у частині вимог про виплату додаткової винагороди у збільшеному розмірі за грудень 2023 року та січень і лютий 2024 року позовні вимоги є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції про відмову в їх задоволенні - по суті правильним.
Доводи апеляційної скарги про те, що пункт 1 Постанови № 168 передбачає дві самостійні альтернативні підстави для виплати винагороди у збільшеному розмірі, колегія суддів враховує лише частково: незалежно від того, чи йдеться про безпосередню участь у бойових діях, чи про забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, обидві підстави вимагають перебування військовослужбовця безпосередньо в районах ведення таких дій (заходів) та виконання завдань, визначених підпунктом 1 пункту 3 Особливостей № 726. Виконання таких завдань позивачем доведено лише щодо періоду бойового чергування з 25 по 29 березня 2024 року.
Окремо колегія суддів зупиняється на питанні строку звернення до суду. Спірні правовідносини стосуються виплати грошового забезпечення військовослужбовця, право на отримання якого має триваючий характер; про порушення свого права позивач достеменно дізнався після звернення до відповідача з адвокатським запитом 11 червня 2024 року та ненадання відповідачем належної відповіді щодо розміру виплаченого грошового забезпечення. Суд першої інстанції розглянув спір по суті, не встановивши пропуску строку звернення до суду; підстав для іншого висновку колегія суддів не вбачає.
Щодо способу захисту порушеного права колегія суддів зазначає, що з огляду на доведеність підстав для виплати позивачу додаткової винагороди у збільшеному розмірі за визначений період належним способом захисту є визнання відповідної бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу різницю між додатковою винагородою у розмірі 100 000 гривень та фактично виплаченою за цей період винагородою пропорційно часу участі. Визначення конкретного розміру такої винагороди належить до повноважень відповідача, який здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення на підставі відповідних документів обліку.
За наведеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання нарахувати і виплатити додаткову винагороду у збільшеному до 100 000 гривень розмірі за березень 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову; в решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 гривень розмірі за березень 2024 року та зобов`язання нарахувати і виплатити таку винагороду, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у збільшеному до 100 000 гривень розмірі за дні безпосередньої участі у бойових діях (заходах) у період бойового чергування з 25 по 29 березня 2024 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у збільшеному до 100 000 гривень розмірі за період бойового чергування з 25 по 29 березня 2024 року пропорційно часу участі, з урахуванням фактично виплаченої за цей період додаткової винагороди.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)