П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/10944/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід Олена Степанівна 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
07 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області) та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ в м. Києві) про визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо переведення позивача з пенсії за вислугу років на пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, в розмірі 8 913,83 грн; зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області провести перерахунок пенсії за віком із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2022–2024 роки, та зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві провести виплату перерахованої пенсії з дати виникнення права на її призначення.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо переведення ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років на пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2014–2016 роки. Зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві здійснити позивачеві з 02.06.2025 перерахунок та виплату пенсії за віком відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком, тобто за 2022–2024 роки, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачеві первісно у 2010 році було призначено пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», який визначає інші підстави та порядок призначення пенсії, а пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначена вперше 02.06.2025, що свідчить про призначення нового виду пенсії, а не переведення в межах одного закону.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в м. Києві подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що його дії є правомірними, оскільки позивачці з 24.11.2010 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», а з 02.06.2025 її переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Апелянт вказує, що при переведенні з одного виду пенсії на інший відповідно до частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» показник середньої заробітної плати (доходу) залишається таким, який враховувався під час призначення попереднього виду пенсії, тобто за 2014-2016 роки. Розмір пенсії з 02.06.2025 складає 4 836,02 грн. та відповідає чинному законодавству і документам пенсійної справи. Апелянт також просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на обставини, пов`язані з воєнним станом.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила щодо доводів і мотивів такої скарги та просила залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві позивач зазначає, що доводи апеляційної скарги вже були проаналізовані судом першої інстанції та їм надано належну правову оцінку. Позивач наголошує, що Закон України «Про пенсійне забезпечення» та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є різними нормативно-правовими актами, пенсія за вислугу років та пенсія за віком призначаються на різних підставах та в різних умовах, а тому не можуть бути різновидом одного й того ж виду пенсії. Позивач посилається на усталену практику Верховного Суду, зокрема постанови від 29.11.2016 у справі № 133/476/15-а, від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17, від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, від 27.11.2024 у справі № 560/11681/23, від 16.01.2025 у справі № 580/4901/22, від 31.01.2025 у справі № 200/1478/24, якими підтверджено, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII, а в подальшому звернення за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV, має місце саме призначення нового виду пенсії, а не переведення згідно із частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV.
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Приписами частин першої - третьої статті 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в м. Києві (Деснянський район).
З 24.11.2010 позивачці було призначено пенсію за вислугу років відповідно до статті 52, пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) як працівнику сфери охорони здоров`я.
В період з 24.11.2010 по 01.06.2025 позивач не отримувала пенсію за вислугу років, оскільки після призначення пенсії продовжувала працювати на посаді медичної сестри.
02.06.2025 позивач звернулась із заявою про призначення їй пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). За принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснив ГУ ПФУ у Вінницькій області, який прийняв рішення про переведення позивача на пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2014–2016 роки в розмірі 8 913,83 грн.
Розмір пенсії позивача з 02.06.2025 визначено у сумі 4 836,02 грн з урахуванням загального трудового стажу 42 роки 7 місяців 27 днів, коефіцієнта заробітної плати 1,24010, коефіцієнта стажу 0,42583 та доплати за понаднормовий стаж у розмірі 128,88 грн.
Позивач не погодилась із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2014–2016 роки, вважаючи, що має право на обчислення пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2022–2024 роки, що зумовило звернення до суду.
Спір у цій справі стосується правомірності дій органу Пенсійного фонду України щодо застосування при обчисленні пенсії за віком позивача показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2014–2016 роки замість показника за 2022–2024 роки, тобто питання про те, чи має місце призначення нового виду пенсії за іншим законом, чи переведення з одного виду пенсії на інший в межах одного закону.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Закон № 1058-IV, який набрав чинності з 01.01.2004, є основним законом, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Положеннями частини 1 статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з пунктами 2, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, які працювали на посадах, що дають право на пенсію за вислугою років, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом № 1788-XII. Положення Закону № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років.
Відповідно до частини 2 статті 40 Закону № 1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: «Зп = Зс х (Ск : К)», де Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.
Частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV встановлено, що «переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії».
Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави вважати, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV встановлюється порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший вид пенсії, також призначений за цим Законом. Тобто показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії в межах одного Закону має бути незмінним - таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-IV.
Водночас, як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивачеві первісно у 2010 році було призначено пенсію за вислугу років на підставі статті 55 Закону № 1788-XII, тобто позивач отримувала пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII, який визначає інші підстави та порядок призначення пенсії. Пенсія відповідно до Закону № 1058-IV позивачу призначена вперше 02.06.2025.
Верховний Суд України вже аналізував подібні правовідносини і у постанові від 29.11.2016 у справі № 133/476/15-а (№ 21-6331а15) обґрунтовано зазначив, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно із частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV.
Зазначена правова позиція Верховного Суду України була підтримана і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, встановивши, що позивачу з 11.02.2013 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII, а за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV він звернувся вперше 11.01.2023, дійшов висновку про наявність у нього права на нарахування та виплату територіальним органом Пенсійного фонду України пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням такої пенсії, з огляду на те, що за цих обставин має місце призначення іншого виду пенсії за іншим законом, а не переведення з одного виду на інший вид пенсії в межах одного Закону відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1058-IV.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 23.10.2018 у справі № 317/4184/16-а, від 27.11.2024 у справі № 560/11681/23, від 16.01.2025 у справі № 580/4901/22.
Також Верховний Суд у постанові від 31.01.2025 у справі № 200/1478/24 зазначив, що «у разі призначення особі пенсії за віком згідно з положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV після того, як вона вже отримувала пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, такий перехід не може вважатися «переведенням на інший вид пенсії» в розумінні частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV. Це є «призначенням нового виду пенсії», оскільки пенсія за віком і пенсія за вислугу років є різними за правовими підставами та умовами призначення».
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, оскільки позивачеві у 2010 році було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII, який передбачає інші підстави, умови та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV позивач звернулася вперше 02.06.2025, має місце саме призначення нового виду пенсії за іншим законом, а не переведення з одного виду на інший вид пенсії в межах одного Закону відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1058-IV.
За таких обставин ГУ ПФУ у Вінницькій області не мав законних підстав для застосування частини третьої статті 45 Закону № 1058-IV та для застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2014–2016 роки. Позивач має право на нарахування та виплату пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням такої пенсії, а саме: за 2022–2024 роки.
Доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в м. Києві про те, що при переведенні з одного виду пенсії на інший показник середньої заробітної плати залишається незмінним, ґрунтуються на помилковому застосуванні частини третьої статті 45 Закону № 1058-IV до правовідносин, які за своєю правовою природою є призначенням нового виду пенсії за іншим законом. Зазначені доводи суперечать усталеній правовій позиції Верховного Суду, підтриманій Великою Палатою Верховного Суду, та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29–30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.