УХВАЛА

08 липня 2026 року 
м. Київ

справа №990/250/26
адміністративне провадження № П/990/250/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Желтобрюх І.Л., Олендера І.Я., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині,
УСТАНОВИВ:
19 червня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як до суду першої інстанції, із позовною заявою до Президента України, у якому просив визнати протиправним, нечинним та скасувати Указ Президента України від 30 грудня 2023 року №877/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» відносно ОСОБА_1 , які зазначені у пункті 4 додатку до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», строком на п`ять років.
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2026 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведення інших підстав пропуску строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.
Відповідно до частини одинадцятої статті 251 КАС України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.
Враховуючи, що ОСОБА_1 має відповідний електронний кабінет, зазначену ухвалу Верховного Суду надіслано через систему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд».
Відповідно до довідки про доставку електронного листа ухвалу про залишення позовної заяви без руху було надіслано Позивачу в його електронний кабінет та доставлено до електронного кабінету 25 червня 2026 року 17:26.
З урахуванням вказаного, позивач повинен був усунути недоліки в строк до 06 червня 2026 року.
На виконання ухвали Верховного Суду від 04 липня 2025 року позивачем надано клопотання про поновлення строку звернення до суду із цим позовом, у якій позивач зазначає, що вже звертався з аналогічним позовом до суду, однак ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року позовну заяву на підставі пункту 4 частини першої статті 240 КАС України залишено без розгляду через повторне неприбуття позивача та його представника в судове засідання без поважних причин.
Після залишення попереднього позову без розгляду, позивач, на його думку усунув підстави, які стали причиною такого процесуального наслідку, та подав новий адміністративний позов для розгляду спору по суті. При цьому, повторне звернення до суду у цій ситуації, на думку позивача, є не зловживанням процесуальними права, а реалізацією передбаченого законом права особи.
Також в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, позивач зазначає про дотримання строків звернення із первісним позовом, тривалість перебування первісного позову у провадженні Верховного Суду та запровадження воєнного стану на території України.
Так, зокрема, позивач зазначає, що іноземцем, громадянином російської федерації та має статус біженця в України, що саме по собі, на його думку, ускладнює реалізацію його прав.
Оцінюючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із цим позовом, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до пунктів 3 та 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу, та чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Згідно із частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
На підставі частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1 з позовом до суду з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень частини другої статті 122 КАС України, Верховний Суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, який не ставить під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідує легітимну мету щодо поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Оскільки Указ Президента України від 30 грудня 2023 року №877/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» був опублікований і набрав чинності 30 грудня 2023 року, то позовна заява ОСОБА_1 подана з пропуском шестимісячного строку на оскарження зазначеного рішення суб`єкта владних повноважень, яке, в розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, є індивідуальним актом.
Надаючи оцінку зазначеним позивачем причинам пропуску строку, суд виходить з того, що згідно із частиною четвертою статті 240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Таким чином, судове провадження, що закінчилося залишенням позову без розгляду, не перериває встановленого частиною першою статті 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, тому ця обставина має оцінюватися судом у контексті причини залишення позову без розгляду та наступної процесуальної поведінки учасника справи, які сукупно мають свідчити про існування об`єктивно непереборних або дійсно істотних обставин, перешкод чи труднощів, що зумовили залишення позову без розгляду та унеможливили своєчасне повторне звернення до суду після цього.
Судом встановлено, що Касаційний адміністративний суд ухвалою від 11 лютого 2026 року (справа №990/52/24) на підставі пункту 4 частини першої статті 240 КАС України позовну заяву ОСОБА_1 залишив без розгляду через повторне неприбуття позивача та його представника в судове засідання без поважних причин.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 квітня 2026 року у справі №990/52/24 апеляційну заяву залишено без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 990/52/24 залишено без змін.
Таким чином, залишення первинного позову ОСОБА_1 без розгляду було зумовлено недобросовісною процесуальною поведінкою позивача та його представника, які мали усвідомлювати наслідки своїх дій і не допускати подібного, в тому числі зважаючи на тривалий судовий розгляд справи.
Разом з тим відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, надання загального доступу до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 квітня 2026 року у справі №990/52/24 забезпечено 06 травня 2026 року, а з повторною позовною заявою ОСОБА_1 звернувся 19 червня 2026 року.
Верховний Суд зауважує, що хоча частина восьма статті 169 КАС України і передбачає право повторного звернення до адміністративного суду у разі повернення позовної заяви, але разом з тим це не виключає необхідності дотримання встановленого законом порядку відповідного звернення.
Тож якщо позов подано з пропуском встановленого законом строку звернення до суду, позивач має обґрунтувати поважність причин, з яких строк був пропущений (у тому числі, якщо це стосується поведінки учасника справи чи його представника, яка передувала відповідному зверненню), з підтвердженням підстав для поновлення строку належними доказами, а суд першої інстанції, у свою чергу, з`ясувати, чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення з позовом поважними.
Позивач в клопотанні про поновлення строку звернення до суду жодним чином не обґрунтовує зволіканні із повторним зверненням до суду після опублікування постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 квітня 2026 року у справі №990/52/24 та не вказує на конкретні обставини, які заважали звернутись до Верховного Суду із повторним позовом у стислі строки.
Також позивачем не зазначено жодних причин, які б були у причинно-наслідковому зв`язку між обставиною введення воєнного стану і пропуском строку звернення до суду, які мали місце у період з 06 травня 2026 року (дата оприлюднення постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 квітня 2026 року у справі №990/52/24) і до 19 червня 2026 року (дата подання позовної заяви). Доказів того, що обставина введення воєнного стану мала прямий вплив на пропуск строку скаржником не надано.
За вказаних обставин і правового регулювання, позивач не навів переконливих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту.
При вирішенні питання поновлення ОСОБА_1 пропущеного строку звернення до суду, сукупності обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, Судом не встановлено.
Таким чином, за об`єктивним критерієм обставини, на які посилається позивач в обґрунтування недотримання ним строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд приходить до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі частини четвертої статті 169 та частини другої статті 123 КАС України у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду, оскільки позивач не навів об`єктивних підстав, які б унеможливили його звернення до суду в межах установленого частиною другою статті 122 КАС України строку.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 122, 123, 169, 248, 251, 256, 266, 295 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині.
Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку звернення до суду з позовом до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка подала позовну заяву.
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя-доповідач О.В.Білоус
Судді Н.Є.Блажівська
І.А.Васильєва
І.Л.Желтобрюх
І.Я.Олендер