ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6994/26 Справа № 212/10294/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Швець М. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 212/10294/25 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
заявник  ОСОБА_1 
заінтересовані особи Територіальна громада міста Кривого Рогу в особі виконавчого комітету Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу, Артеменко Людмила Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Штефан Дмитро Юрійович, на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 31 березня 2026 року, яке ухвалено суддею Швець М. В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та судове рішення складено 31 березня 2026 року, 

УСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, заінтересовані особи: Територіальна громада міста Кривого Рогу в особі виконавчого комітету Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу, Артеменко Л.О.
В обґрунтування заяви заявницею зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . За життя, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, останній був власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Зазначене домоволодіння складається, згідно відомостей про технічний стан нерухомого майна від 01 березня 2025 року, з житлового будинку, житловою площею 25,2 кв. м., загальною площею 45,6 кв. м., літніх кухонь, вбиральні, сараїв, гаража, погребу, літнього душа, водо колонки, замощення, огорожі, розташованих за адресою АДРЕСА_1 . 
У встановлений законодавством шестимісячний строк, заявниця не подала заяву про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , оскільки на момент відкриття спадщини була неповнолітньою (мала повних тринадцять років), та вважала що спадщину прийняла її мати, ОСОБА_3 . 
Разом з тим, заявник фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Лише на початку 2025 року у спілкуванні з матір`ю, яка постійно проживає за кордоном, заявниця дізналась про існування заповіту, складеного ОСОБА_2 , що охоплює все належне заповідачеві на момент його смерті майно, на ім`я ОСОБА_4 . 
З питання отримання спадщини заявник звернулась до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Донченко В.Л., було заведено спадкову справу. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус відмовив, з підстав відсутності факту прийняття спадщини заявницею після смерті ОСОБА_2 , рекомендовано звернутися до суду для встановлення такого факту. 
Відсутність факту прийняття спадщини пояснюється тим, що заявник на дату його смерті була зареєстрована за різними адресами. 
Проте заявник постійно опікувалась дідом разом із матір`ю до його смерті, мешкали разом з ним, доглядала за домоволодінням, здійснювала поточні ремонтні роботи у будинку, після смерті вступила в управління та володіння спадковим майном, продовжувала мешкати там до 2008 року. Крім того, заявник має правовстановлюючі та інші документи на спадкове нерухоме майно. Таким чином, для отримання свідоцтва про право на спадщину заявнику необхідно встановити факт прийняття спадщини.
На підставі наведеного вище заявник просила суд встановити факт прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 31 березня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини відмовлено.
В апеляційній скарзі скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Штефан Д.Ю., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення заяви заявниці.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд неправильно встановив обставини справи та не надав належної оцінки наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалено необґрунтоване та незаконне рішення.
Зазначає, що посилаючись на діюче на час відкриття спадщини матеріальне право, суд першої інстанції неправильно застосував його норми, зазначаючи, що в задоволенні заяви про встановлення факту прийняття спадщини необхідно відмовити, зокрема, оскільки заявниця не довела факту прийняття нею майна, що належало ОСОБА_2 на час його смерті, та яке він заповідав їй.
Апелянт вважає, що заявницею було надано належні та допустимі докази на підтвердження вступу в управління спадковим майном та факту прийняття спадщини, зокрема страхове свідоцтво, технічний паспорт, ощадкі книжки, домову книгу, свідоцтво про право на спдщину за заповітом, квитанції про оплату комунальних послуг за період з 2001 року та заповіт від 01 серпня 2001 року. Крім того заявниця, яка була допитана в судовому засіданні як свідок, під присягою підтвердила викладені в заяві обставини. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. 
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у дівоцтві « ОСОБА_5 », змінила прізвище на « ОСОБА_6 », а потім – на « ОСОБА_7 » в результаті шлюбів зі ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а потім – з ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями Свідоцтв про шлюб (а.с.142,143). 
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 21 травня 2002 року, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.53).
За життя ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 серпня 2001 року набув у власність після ОСОБА_10 домоволодіння, яке складається з шлаколитого житлового будинку А-1 житловою площею 25,2 кв.м, загальною площею 45,6 кв.м, цеглової вбиральні Д, водо колонки І, замощення ІІ, огорожі № 1-2, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с.55).
ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Записом акта про смерть № 886 від 14 травня 1996 року, копія якого надана Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі на запит суду.
01 серпня 2001 року ОСОБА_2 оформив заповіт, за яким все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право - заповів ОСОБА_4 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. (а.с.54).
В матеріалах справи наявний Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою АДРЕСА_1 , з характеристикою будівель та споруд (а. с. 56 зворот), Поверховий план на будівлю, Експлікація внутрішніх площ до плану житлового будинку, Домова книга, платіжні інструкції та квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , за вересень-жовтень 2001 року, від 15 березня 2002 року, частково за 2012-2015 роки; платником зазначений у квитанціях ОСОБА_2 (56,56-а, 61-63,64-68). 
Згідно з Довідкою КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 12 червня 2025 року станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок з надвірними побудовами, розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності в КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» в реєстровій книзі 50-36-36 на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 01 серпня 2001 року Першою криворізькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1945 (а.с.57). 
Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області від 09 серпня 2025 року нотаріус відмовила у видачі свідоцтва ОСОБА_1 , пославшись на те, що відсутній факт прийняття ОСОБА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с.70).
Відповідно до актових записів про шлюб та розірвання шлюбу, наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів ОСОБА_2 перебував у шлюбі: з ОСОБА_11 з 24 жовтня 1970 року до 04 вересня 1980 року (а.с. 73,76); з ОСОБА_12 з 06 травня 1994 року до 10 листопада 1994 року (шлюб розірвано за спільною заявою; а.с.74,77); з ОСОБА_13 з 16 листопада 2001 року (а.с.75). 
Копіями Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 29 серпня 2025 року, свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , свідоцтвами про укладення шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_16 підтверджується обставина родинного зв`язку між заявницею та ОСОБА_3 , ОСОБА_13 : першій заявниця доводиться донькою, другій - онукою. 
Покровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі у супровідному листі від 13 січня 2026 року повідомив також про наявність актового запису про смерть № 1653 від 16 квітня 2025 року, складений Департаментом адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради на ОСОБА_13 .
Отже, на день смерті спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 , яка на момент розгляду справи померла. 
Із наданої Приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В.Л. копії спадкової справи № 57/2025 до спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 встановлено, що спадкова справа після ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 – зареєстрована зазначеним нотаріусом 19 квітня 2025 року за номером 57/2025, номер у спадковому реєстрі 73965197, за заявою ОСОБА_1 . Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру від 19 квітня 2025 року підтверджує, що інші спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину – відсутні; заповіт від 01 серпня 2001 року, оформлений ОСОБА_2 на Артеменко О. С. – чинний (а. с. 140-152).
Виконавчий комітет Криворізької міської ради повідомив суд про те, що, відповідно до чинного у місті Регламенту проведення процедур виявлення, взяття на облік, передачі, використання безхазяйного та відумерлого нерухомого майна у місті Кривому Розі, затвердженого рішенням міської ради від 26.09.2018 № 3039 зі змінами, інформація щодо виявлення безхазяйного нерухомого майна або відумерлої спадщини за адресою АДРЕСА_1 , до виконкому Криворізької міської ради не надходила (а.с.79). 
Комунальне підприємство «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» надало суду копію архівної справи щодо об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 87-137).
Департамент адміністративних послуг Виконавчого комітету Криворізької міської ради у відповіді від 14 січня 2026 року повідомив суду, що станом на 11 травня 2002 року за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 25 липня 1969 року до 11 травня 2002 року. Картки реєстрації місця проживання осіб за цією адресою від Покровського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області до виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, а в подальшому – до Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради не передавалися.
ОСОБА_17 , яка була зареєстрована разом з ОСОБА_2 , померла у 1989 році, про що складено актовий запис про смерть № 656 від 30 червня 1989 році (підтверджується відповіддю Покровського відділу ДРАЦС у місті Кривому Розі від 13 січня 2026 року). 
Згідно з Витягом з реєстру територіальної громади від 03 червня 2024 року ОСОБА_1 була зареєстрована за місцем проживання в АДРЕСА_2 , з 08 травня 2008 (а. с. 7).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність доказів, наданих заявницею, її представником, витребуваних судом та досліджених у судовому засіданні, не підтверджує обставину прийняття заявницею майна, що належало ОСОБА_2 на час його смерті, та яке він заповідав їй.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
За змістом частин четвертої, п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.
Спадщина після смерті ОСОБА_2  відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто під час дії ЦК УРСР, то положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлої.
В п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
У пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 роз`яснено, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.
Згідно ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно зі статями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.
Статтею 527 ЦК УРСР, визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Згідно ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно з положеннями ст.ст.548, 549 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Приписами ст.553 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.
Згідно зі ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (549 ЦК УРСР).
Звернувшись до суду із цією заявою ОСОБА_1 просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті діда ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
Встановлено, що на день смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , його онуці - завниці ОСОБА_1 , виповнилось повних 13 років.
У передбачений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , мати заявниці ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітньої, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в інтересах дитини не зверталась.
Після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилося спадкове майно - домоволодіння АДРЕСА_1 , яке, згідно відомостей про технічний стан нерухомого майна від 01 березня 2025 року, складається з житлового будинку, житловою площею 25,2 кв. м., загальною площею 45,6 кв. м., літніх кухонь, вбиральні, сараїв, гаража, погребу, літнього душа, водо колонки, замощення, огорожі, розташованих за адресою АДРЕСА_1 .
Слід зазначити, заявниця досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Однак вперше до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого діда - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась лише 09 серпня 2025 року, тобто через 19 років після повноліття (а.с.26).
Заявником ОСОБА_1 не доведено факту її проживання разом із дідом ОСОБА_2  в будинку АДРЕСА_1 , як час його смерті, так і після його смерті.
Відповідно до її пояснень, які заявниця надала в судовому засіданні в суді першої інстанції, вона та її бабуся ОСОБА_13 були зареєстровані за іншою адресою в АДРЕСА_1 (місцезнаходження спадкового майна). Твердження заявниці про те, що вона фактично проживала разом з бабусею ОСОБА_13 разом з ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не підтверджено. Жодними доказами, крім слів самої заявниці, не підтверджуються обставини спільного її проживання на час смерті ОСОБА_2 (2002 рік) не з матір`ю ОСОБА_3 , а з бабусею та ОСОБА_2 , обставина перебування матері за кордоном на заробітках таакож не підтверджена. Посилання заявниці на утримання нею будинку, здійснення нею ремонтних робіт, доказами не підтверджена. Наявність у заявниці оригіналів окремих документів не свідчить про прийняття нею спадщини.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку щодо недоведеності завницею факту прийняття майна, що належало ОСОБА_2 на час його смерті, та яке він заповідав їй.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Штефан Дмитро Юрійович, - залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 31 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 09 липня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: