Справа № 588/642/26
Провадження № 2/588/422/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2026 року   м. Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області у складі: головуючого судді Огієнка О.О., за участю: секретаря судового засідання Гаврилович Я.Д., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки Сумцова Є.С., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Борики О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

У С Т А Н О В И В:

Представник позивачки адвокат Сумцов Є.С. у квітні 2026 року звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з указаним позовом, який мотивував тим, що ОСОБА_2 10.12.2025 о 06 год. 00 хв., на дорозі Н-12 (Суми-Полтава з об`їздом м. Сум), керуючи автомобілем Volkswagen Lt 46, номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою в результаті чого втратив керування транспортним засобом та здійснив наїзд на електроопору після чого залишив місце пригоди. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль отримав механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. 
Постановою Тростянецького районного суду Сумської області від 13.01.2026 у справі №588/2310/25, провадження № 3/588/58/26, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн 00 коп. Судом встановлено, що порушення відповідачем вимог пунктів 13.1, 2.10.a Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з наслідками у вигляді пошкодження транспортного засобу та іншого майна.
Позивачка є власницею автомобіля Volkswagen LT 46, 2003 року випуску, VIN НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Згідно з висновком експерта № 2/2005 за результатами транспортно-товарознавчого дослідження ринкова вартість автомобіля станом на час настання ДТП становить 418 834,00 грн; вартість відновлювального ремонту становить 460 348,19 грн; відновлення транспортного засобу є економічно недоцільним; вартість транспортного засобу у пошкодженому стані становить 207 978,00 грн. Отже, розмір матеріальної шкоди, завданої позивачці становить 210 856,00 грн, що є різницею між ринковою вартістю автомобіля до пошкодження та його вартістю у пошкодженому стані.
У зв`язку з необхідністю визначення дійсного розміру шкоди, завданої внаслідок ДТП, позивачка понесла витрати на проведення транспортно-товарознавчого дослідження у розмірі 8 313,44 грн.
Крім того, позивачка вважає, що їй була завдана моральна шкода, оскільки внаслідок протиправних дій відповідача вона була позбавлена можливості нормально користуватися належним їй транспортним засобом, зазнала негативних переживань, пов`язаних із пошкодженням майна, необхідністю організації оцінки збитків, звернення до суду для захисту свого порушеного права. З урахуванням характеру правопорушення, поведінки відповідача, який до того ж залишив місце ДТП, а також засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди позивачка оцінює у 10 000,00 грн.
Посилаючись на зазначені обставини представник позивачки просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 210856 грн, моральну шкоду в розмірі 10000 грн, а також витрати пов`язані з проведенням транспортно-товарознавчого дослідження у розмірі 8313,44 грн, судові витрати зі сплати судового збору та на отримання правничої допомоги.
Ухвалою суду від 24.04.2026 було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
29.05.2026 представник відповідача Борика О.О. подав відзив на позов у якому зазначив, що між сторонами існували трудові відносини, оскільки ОСОБА_2 працював водієм у ОСОБА_1 . Питання про притягнення водія до матеріальної відповідальності має вирішуватись із дотриманням вимог трудового законодавства України, з урахуванням виконання роботодавцем вимог щодо експлуатації транспортного засобу та обґрунтуванням вини працівника. Позивачем не було надано документації щодо перевірки транспортного засобу, який мав несправність гальм. Відповідач не укладав з позивачем договорів про повну матеріальну відповідальність. Посада водія не входить до переліку Посад і робіт, які виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва.Крім того, огляд транспортного засобу при оцінці проводився без участі відповідача, мав технічний знос, який в силу тривалого використання в комерційних цілях, втратив ринкову вартість і не відповідає заявленій шкоді. Вартість проведеного судового дослідження не відноситься до судових витрат, не є експертизою, не відноситься до витрат пов`язаних з розглядом справи у розумінні ст. 133 ЦПК України. Також представник відповідача зазначив, що відповідач очікує понести судові витрати на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 12000 грн. Тому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
05.06.2026 представником позивачки ОСОБА_3 була подана відповідь на відзив, у якій останній вказав, що сторона позивача не погоджується з доводами відзиву, вважає їх необґрунтованими, такими, що не спростовують підстав та розміру заявлених позовних вимог, а також спрямованими на уникнення відповідачем відповідальності за наслідки ДТП, факт вчинення якої саме відповідачем уже встановлений постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. У межах цієї цивільної справи не підлягають повторному доказуванню обставини вчинення відповідачем дій, які стали причиною пошкодження належного позивачці транспортного засобу, а саме: факт керування відповідачем автомобілем, факт ДТП, факт порушення відповідачем Правил дорожнього руху та факт залишення місця пригоди. Посилання відповідача на слизьку дорогу або нібито технічну несправність гальм не може спростувати постанову суду у справі про адміністративне правопорушення. Ці пояснення були відомі суду при розгляді справи про адміністративне правопорушення, однак не стали підставою для звільнення відповідача від відповідальності. Навпаки, суд дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень та причинного зв`язку між порушенням ним Правил дорожнього руху і наслідками у вигляді пошкодження транспортного засобу. Відповідач не довів існування трудових відносин із позивачкою, тому відсутні підстави для застосування норм КЗпП України щодо обмеженої матеріальної відповідальності. ОСОБА_2 не був оформлений як найманий працівник позивачки, не перебував з нею у відносинах організаційного підпорядкування, не був включений до будь-якого штатного розпису, щодо нього не видавався наказ чи розпорядження про прийняття на роботу, не подавались повідомлення до податкового органу, не велись табелі обліку його робочого часу, не нараховувалась заробітна плата, не оформлювались посадові інструкції, маршрутні листи, подорожні листи чи інші документи, які могли б підтвердити виконання саме трудової функції водія у межах трудових відносин. За відсутності належних доказів трудових відносин та виконання трудового завдання суд має вирішувати спір за загальними нормами цивільного законодавства про відшкодування шкоди, зокрема статтями 22, 1166, 1192 ЦК України. До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України, оскільки відповідач є безпосереднім заподіювачем шкоди. Доводи про технічну несправність транспортного засобу є припущеннями та не спростовують вини відповідача. В матеріалах справи відсутні: висновок експерта про технічну несправність гальм до ДТП, акт технічного стану транспортного засобу до ДТП, акт службової перевірки, документи СТО, діагностика гальмівної системи, показання спеціаліста або інші докази, які б підтверджували, що саме технічна несправність була причиною втрати керування. Отже, навіть якби відповідач вважав, що транспортний засіб має несправність, яка перешкоджає безпечному руху, він не мав права продовжувати рух таким транспортним засобом. Саме водій є особою, яка безпосередньо керує транспортним засобом, оцінює дорожню обстановку, швидкість руху, технічний стан у процесі керування та зобов`язана діяти безпечно. Доводи відповідача про те, що автомобіль мав технічний знос та використовувався в комерційних цілях, не спростовують висновку експерта, оскільки саме експертне дослідження і має на меті визначення реальної ринкової вартості транспортного засобу з урахуванням його марки, року випуску, технічних характеристик, стану, пошкоджень, зносу та ринкових показників. Відповідач не подав альтернативного висновку експерта, не подав рецензії на висновок, не навів конкретних розрахункових помилок, не вказав, які саме вихідні дані є недостовірними, та не заявив обґрунтованих клопотань, здатних поставити під сумнів висновки експерта. Відповідач був присутній під час огляду транспортного засобу, що прямо зазначено у висновку експерта № 2/2025. Отже, твердження відповідача про проведення огляду без його участі не відповідає матеріалам справи. Витрати на проведення транспортно-товарознавчого дослідження є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи. Заявлена до стягнення сума моральної шкоди — 10 000,00 грн - є помірною, розумною та справедливою з огляду на характер правопорушення, поведінку відповідача, наслідки ДТП та необхідність судового захисту порушеного права. 
У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлений позов із підстав указаних у позовній заяві та відповіді на відзив, просили задовольнити вимоги. Також позивачка пояснила, що вона є підприємцем та надає послуги перевезення хлібобулочних виробів. З відповідачем вона не укладала трудового договору. Коли потрібно було виконати поїздку, то вона просила ОСОБА_2 поїхати. Для виконання поїздки вона надавала ОСОБА_2 транспортний засіб та перепустку для проїзду блокпостів. Їздив ОСОБА_2 на «Сумську Паляницю» та сам займався завантаженням. За виконання доручення вона сплачувала ОСОБА_2 900 грн. Заробітну плату не нараховувала, графіку роботи не було, сплачувала за кожну поїздку. На постійну роботу їй не потрібно було водія, тому не планувала оформлювати ОСОБА_2 на роботу. Технічним обслуговуванням транспортних засобів займається слюсар. Спочатку у ОСОБА_2 було стажування, вона їздила з ним на «Сумську Паляницю», показувала що і як робити, це було один раз. У письмових поясненнях, які додані до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зазначила, що тимчасово підробляв у неї ОСОБА_2 , оскільки перебувала у стресовому стані. Зверталася у страхову компанію з приводу відшкодування шкоди, але там повідомили, що можуть відшкодувати лише вартість пошкодженого стовпа. Також представник позивачки вказав, що докази понесених витрат на правничу допомогу будуть подані після ухвалення рішення.
Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили пославшись на обставини викладені у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову. Також позивач пояснив, що коли він прийшов на роботу до ОСОБА_1 то там працював ще один хлопець, який проводив його стажування, показував маршрут, як заповнювати документи. Вони працювали по черзі два дні через два дні. Коли той хлопець звільнився, то він став працювати сам, працював близько 3-4 тижнів. Потім прийшов інший водій та він проводив його стажування і через 2 дні сталася ДТП. Також представник вказав, що комерційні перевезення можуть здійснювати лише наймані працівники. Відповідач виконував функції водія та експедитора. Крім того представник відповідача зазначив, що докази понесених витрат на правничу допомогу будуть подані після ухвалення рішення.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, пов`язані зі спорами про відшкодування шкоди, позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Судом установлено, що ОСОБА_2 10.12.2025 о 06 год. 00 хв., на дорозі Н-12 (Суми-Полтава з об`їздом м. Сум), 55, керуючи автомобілем Volkswagen Lt 46, номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою в результаті чого втратив керування транспортним засобом та здійснив наїзд на електроопору після чого залишив місце пригоди, чим порушив вимоги пунктів 13.1, 2.10.а Правил дорожнього руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль отримав механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. 
Наведені обставини підтверджуються постановою Тростянецького районного суду Сумської області від 13.01.2026 у справі № 588/2310/25, провадження № 3/588/58/26, згідно якої ОСОБА_2 був визнаний винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн 00 коп. Постанова набрала законної сили 24.01.2026 (а.с. 8-9).
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладених у постанові від 05.09.2019 по справі №234/16272/15-ц при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.
Пошкоджений внаслідок ДТП транспортний засіб Volkswagen LT 46, 2003 року випуску, VIN НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с. 7).
Згідно з висновком експерта № 2/2005 за результатами транспортно-товарознавчого дослідження від 24.02.2026 ринкова вартість автомобіля Volkswagen LT 46, 2003 року випуску, VIN НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на час настання ДТП становить 418 834,00 грн; вартість відновлювального ремонту становить 460 348,19 грн; відновлення транспортного засобу є економічно недоцільним; розмір матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу становить 210 856,00 грн, що є різницею між ринковою вартістю автомобіля до настання ДТП та його вартістю у пошкодженому стані (а.с. 10-77).
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стороною позивача надано належні, допустимі та достатні докази на підтвердження обставин щодо завдання відповідачем позивачці шкоди та розміру такої шкоди.
Разом із тим, стороною відповідача не надано доказів на спростування підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодування шкоди та щодо невідповідності заявленого позивачкою до відшкодування розміру шкоди дійсній шкоді. 
Доводи представника відповідача про перебування відповідача у трудових відносинах з позивачкою, суд відхиляє зважаючи на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону праці», працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Згідно ч. 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; при укладенні трудового договору з домашнім працівником; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.
Відповідно до положень ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 22.07.2026 у справі № 761/43511/24 характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 року № 327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо. Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору.
Також у постанові від 05.03.2025 у справі № 463/10998/23 Верховним Судом зроблено висновок про те, що встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Крім того, у постанові від 09.06.2021 у справі № 420/2174/19 Верховний Суд зазначив, що зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Отже, суд вважає недоведеним факт перебування відповідача у трудових відносинах з позивачкою, оскільки такі обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами. 
Також суд відхиляє доводи представника відповідача про технічну несправність гальм транспортного засобу, оскільки такі обставини не підтверджуються доказами. Крім того, Правила дорожнього руху (п.2.3.б), зобов`язують водія бути уважним та стежити за технічним станом транспортного засобу.
Враховуючи установлені судом обставини та вимоги вищевикладеного чинного законодавства суд вважає, що завдана відповідачем шкода внаслідок порушення правил дорожнього руху, що призвело до пошкодження транспортного засобу належного позивачці, підлягає відшкодуванню в розмірі установленому висновком експерта - 210 856,00 грн, що є різницею між ринковою вартістю автомобіля до настання ДТП та його вартістю у пошкодженому стані.
Вирішуючи позовні вимоги позивачки в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує таке. 
Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.
Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Водночас, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди суд зважає на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди.
Аналізуючи суть самого порушення прав ОСОБА_1 пов`язаних з пошкодженням належного їй майна у зв`язку з чим вона не мала можливості використовувати це майно за призначенням, суд вважає, що сам факт такого порушення свідчить про заподіяння позивачці моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи тривалість порушення прав позивачки та їх негативні наслідки, обставини, за яких позивачка зазнала моральних страждань суд вважає розумним та справедливим стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь позивачки 5000 грн. Саме такий розмір відшкодування моральної шкоди буде достатнім для компенсації немайнових втрат позивачки, які в інший, не грошовий спосіб, поновити неможливо, та реальним з точки зору виконання судового рішення як складової права на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує таке.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1766,85 грн (а.с. 81, 93).
Також позивачкою були понесені витрати, пов`язані з проведенням експертної оцінки завданого збитку в розмірі 8313,44 грн (а.с. 78-79).
Враховуючи, що позовні вимоги судом задоволені на 97,74%, тому витрати позивачки на оплату судового збору та на оплату вартості експертизи мають бути стягнуті з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на відшкодування судового збору підлягає стягненню 1726,92 грн, а на відшкодування витрат на проведення експертизи підлягає стягненню 8125,56 грн. 
Доводи представника відповідача про те, що вартість проведеного судового дослідження не відноситься до судових витрат, не є експертизою, не відноситься до витрат пов`язаних з розглядом справи у розумінні ст. 133 ЦПК України, суд відхиляє зважаючи на таке.
Експертна оцінка завданого позивачці збитку була проведена до подання позову до суду на замовлення позивачки.
У висновку експерта № 2/2005 за результатами транспортно-товарознавчого дослідження від 24.02.2026, який враховано судом при ухваленні рішення, зазначено, що такий висновок складено для подання до суду та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат.
Висновок експерта може бути підготовлений як підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.
Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі.
Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.
Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права.
Саме такі висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 по справі № 712/4126/22.
Оскільки сторонами не було подано доказів на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, а лише повідомлено про те, що такі докази будуть подані після ухвалення рішення, тому на момент ухвалення рішення відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу таких судових витрат.
Керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної події – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної події у розмірі 210856 (двісті десять тисяч вісімсот п`ятдесят шість) грн, а також моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування витрат по сплаті судового збору в розмірі 1726,92 грн, а також кошти на відшкодування витрат на проведення експертизи в розмірі 8125,56 грн. 
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Сторони:
позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя О. О. Огієнко