КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 753/22029/24 Головуючий у суді першої інстанції - Кулик С.В.
Номер провадження № 22-ц/824/9011/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року, а також за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року, ухвалені під головуванням судді Кулика С.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Григоренко 16», про усунення перешкод у користуванні майном,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні майном, у якому просила суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні майном спільного користування, та стягнути з останнього судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . 
У цьому під`їзді на четвертому поверсі вказаного будинку розташоване приміщення загального користування - «холодний балкон». На утримання якого з співвласників будинку, щомісячно стягується плата, яка входить в рахунок оплати комунальних послуг за утримання будинку. 
До 2019 року співвласники будинку, в тому числі і вона вільно користувалися вказаним приміщенням та мали вільний доступ. Проте 04 червня 2019 року ОСОБА_2 , який проживає у квартирі АДРЕСА_2 , самовільно, встановив на вищевказаному балконі двері з замком, та забороняє всім мешканцям будинку ним користуватись, ключів не надає. 
Жодних рішень, дозволів чи інших документів на користування, розпорядження вказаним приміщенням відповідач або інші особи не отримували.
Вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача, щодо надання доступу до приміщення загального користування, проте всі звернення були проігноровані. 
Таким чином, з метою захисту своїх прав ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду з цим позовом.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
В подальшому, до Дарницького районного суду м. Києва звернувся адвокат Коротун О.М., який діє в інтересах ОСОБА_3 , із заявою про стягнення судових витрат, відповідно до якої відповідач просив суд стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн.
Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року заяву адвоката Коротуна О.М., який діє в інтересах ОСОБА_3 , про стягнення судових витрат - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 грн. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними ухваленими у справі судовими рішеннями ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року та ухвалити нове, яким заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення - залишити без задоволення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач, який проживає у квартирі АДРЕСА_2 , самовільно встановив двері на вході до балкону, що є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку, чим фактично обмежив доступ інших співвласників до нього. 
Суд першої інстанції не врахував, що жодних рішень загальних зборів співвласників щодо передачі балкону у виключне користування відповідачу, надання дозволу на встановлення дверей чи внесення змін до конструктивних елементів будинку не приймалося. 
Відтак відповідач самовільно змінив порядок користування спільним майном, порушивши права інших співвласників. Крім того, такі дії можуть створювати потенційну загрозу безпеці мешканців у зв`язку з можливим порушенням вимог пожежної безпеки.
Крім того, вказує, що в суді першої інстанції нею були понесені витрати на правничу правову допомогу в сумі 22 500, 00 грн. Докази судових витрат на правову допомогу у розмірі 8 000, 00 грн подані нею до суду першої інстанції та знаходяться в матеріалах справи.
Не погоджуючись із додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву про ухвалення додаткового рішення в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з матеріалів справи вбачається, що позивач не подавала заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про представника позивача, а згідно з аудіозаписами судових засідань ОСОБА_1 здійснювала представництво своїх інтересів особисто. Ні відповідач, ні його представник не отримували будь-яких заперечень з цього приводу, а такі документи також відсутні в матеріалах справи в системі «Електронний суд».
За таких обставин, за відсутності заперечень позивача щодо розміру заявлених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, розглядаючи заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення, не мав правових підстав з власної ініціативи зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до відшкодування.
Також просить суд врахувати його майнове становище. Він є пенсіонером, особою з інвалідністю ІІ групи, отримує невелику пенсію та має на утриманні двох дітей. У зв`язку з цим витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн є для нього значними. Враховуючи, що зазначені витрати є фактично понесеними, документально підтвердженими та пов`язаними з розглядом цієї справи, просить стягнути їх у повному обсязі.
10 липня 2026 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу останньої залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року - залишити без змін. Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким його заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити в повному обсязі.
Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що доступ до спірного приміщення був обмежений саме відповідачем. 
Навпаки, із заяви ОСОБА_1 від 08 грудня 2025 року, поданої до ОСББ «Григоренка 16», вбачається, що, за її ж твердженням, приміщення загального користування було зачинене на ключ невстановленою особою, а також вона просила встановити особу, яка це зробила. Отже, сама позивач не пов`язувала зазначені дії з відповідачем.
Крім того, ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не конкретизує, щодо якого саме приміщення виник спір. У прохальній частині апеляційної скарги міститься лише загальне посилання на «приміщення спільного користування» за адресою будинку без його ідентифікації. При цьому матеріали справи взагалі не підтверджують існування приміщення «холодний балкон», що свідчить про невизначеність предмета спору.
Доводи апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення про розподіл судових витрат також є необґрунтованими, оскільки позивач не навела жодних аргументів щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.
Водночас вимоги позивача про стягнення зі ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 8 000 грн та 22 500 грн є безпідставними.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходив.
При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Ковальчук М.С. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
Також просила суд задовольнити апеляційну скаргу і на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року, скасувавши його та залишити без задоволення подану ОСОБА_2 заяву про стягнення судових витрат понесених ним на правничу допомогу у суді першої інстанції. 
Відповідач у справі  ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явилися та направили клопотання про розгляд вказаної справи за їх відсутності. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що згідно з свідоцтвом Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради від 20 листопада 2008 року, ОСОБА_1 , є власницею кв. АДРЕСА_1 .
04 червня 2019 року ОСОБА_1 , звернулась з заявою до ТОВ Фірми «Компас», відповідно до якою просила розібратись з питанням самозахоплення приміщення сусідом з квартири АДРЕСА_2 . 09 липня 2019 року ТОВ Фірма «Компас» своєю відповіддю запропонувало ОСОБА_1 , звернутись з вказаним питанням до поліції.
З відповіді Дарницького УП ГУНП в м. Києві №10634/125/48/04-23 наданої ОСОБА_1 , вбачається, що Дарницьким УП ГУНП у м. Києві повідомлення за фактом незаконного захоплення спільного технічного приміщення на 4-му поверсі будинку мешканцем квартири АДРЕСА_2 , зареєстровано в журналі ЄО № 17735 від 17 квітня 2023 року. Окремо зазначено, що вирішення порушених у листі питань не входить до повноважень органів Національної поліції.
Відповідно до відповіді Дарницького УП ГУНП у м. Києві №175705-2024 від 17 вересня 2024 року наданої ОСОБА_1 , вбачається, що її звернення щодо можливих протиправних дій з боку ОСОБА_2 , належним чином розглянуто працівниками Дарницького УП ГУНП у м. Києві, та зареєстровано до інформаційної телекомунікаційної системи за № 46818 від 04 вересня 2024 року. Матеріали вивчені керівництвом слідчого відділу, у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливості у зв`язку з цим внесення відповідної інформації до ЄРДР прийнято рішення про проведення перевірки. Розгляд вказаного звернення було доручено дільничному офіцеру Дарницького УП ГУНП у м. Києві. Зазначено, що в ході аналізу звернення встановлено, що питання викладені у ньому не відносяться до компетенції дільничного офіцера поліції.
Відповідно до довідки наданої ДОП СДОП ВП Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 01 травня 2023 року, про результати розгляду заяви ОСОБА_1 , зазначено, що 22 квітня 2023 року та 27 квітня 2023 року до Дарницького УП ГУНП у м.Києві надійшло повідомлення ОСОБА_1 , з приводу того факту, що її сусідом квартири АДРЕСА_2 було безпідставно зайняте приміщення для загального користування. Звернення було зареєстровано в журналі Є.О. , за № 16844,16851,17735. З метою опитування мешканців квартири АДРЕСА_2 , неодноразово відвідувалось вищевказане житлове приміщення. При цьому, будь-хто з його власників були відсутні. При спілкуванні з племінником заявниці, який проживає разом з заявником було з`ясовано, що останній не володіє будь-якою інформацією про мешканців квартири АДРЕСА_2 , так як ніяких контактів з останнім не підтримує. А також не володіє будь-якою інформацією з приводу спірного приміщення на їх поверсі. В ході перевірки було здійснено телефонну бесіду з ОСОБА_2 , який під час телефонної бесіди повідомив, що на даний час знаходиться поза межами м. Києва та коли повернеться, надасть пояснення з приводу вищевказаної ситуації.
Згідно з відповіді Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 21 травня 2024 року, наданої ОСОБА_1 , вбачається, що на виконання доручення заступника голови Київської міської ради, розглянуто звернення ОСОБА_1 , стосовно незручностей від перегородки, встановленої власником квартири АДРЕСА_2 у місцях загального користування на 4 поверсі. Вказано, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_3 побудований за кошти інвесторів, знаходиться в управлінні ОСББ «Григоренка 16» та не відноситься до сфери управління райдержадміністрації.
22 травня 2023 року ОСОБА_1 , звернулась до голови ОСББ «Григоренка 16», з проханням надати їй довідку про підтвердження факту, що приміщення для візків, знаходиться на балансі ОСББ і є приміщенням загального користування.
У відповіді ОСББ «Григоренка 16» від 19 червня 2023 року зазначено, що будинок АДРЕСА_3 перебуває на балансі ОСББ «Григоренка 16» , останні не є організацією, яка надає правові висновки, а також тлумачить чинне законодавство.
15 серпня 2024 року ОСОБА_1 , звернулась до голови ОСББ «Григоренка 16» з вимогою про скликання загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку, на якому поставити на порядок денний питання та прийняти рішення, щодо усунення перешкод в користуванні приміщенням загального користування, в тому числі приміщення «холодний балкон», що розташоване на четвертому поверсі, в другому під`їзді у будинку АДРЕСА_3 .
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном спільної сумісної власності, позивач посилалася на те, що відповідач самовільно встановив двері із замком у приміщенні загального користування - «холодному балконі» та перешкоджає співвласникам будинку у доступі до нього. Разом з тим, відповідно до положень статей 12, 76-81 ЦПК України, обов`язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, покладається саме на цю сторону.
Однак на підтвердження обставин самовільного встановлення саме відповідачем дверей із замком у спірному приміщенні та вчинення ним перешкод у користуванні цим приміщенням позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів. Надані позивачем звернення до органів Національної поліції та відповіді на них лише свідчать про факт подання відповідних заяв, однак не містять встановлених уповноваженими органами обставин щодо протиправних дій відповідача чи підтвердження його причетності до встановлення перегородки або обмеження доступу до приміщення. Також позивачем не надано доказів прийняття співвласниками будинку рішень щодо порядку користування спірним приміщенням або доказів того, що саме відповідач одноосібно здійснює контроль за доступом до нього. Сам по собі факт наявності дверей із замком у приміщенні загального користування не є безумовним доказом того, що такі дії вчинені саме відповідачем та що саме він чинить позивачу перешкоди у користуванні майном.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення її права з боку відповідача, а тому із цих підстав відмовив у задоволенні позивних вимог. 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Частиною першою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю(частина перша статті 356 ЦК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 листопада 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) згідно до наказу Головного управління житлового забезпечення №1975-С/КІ від 10 листопада 2008 року (а.с. 53 зв.б. т.1)
Також із листа №101-С-6454-1383 від 21 травня 2024 року заступника голови Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації вбачається, що будинок АДРЕСА_3 побудований за кошти інвесторів -фізичних і юридичних осіб, та знаходиться в управлінні об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Григоренка 16» та не відноситься до сфери управління райдержадміністрації (а.с. 61 т. 1).
Часиною 1 статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (Закон № 417-VIII від 14.05.2015) визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Співвласники мають право, зокрема, вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників (пункт 1 частини першої статті 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").
Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (частина друга статті 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").
Співвласники зобов`язані, зокрема, використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням (пункт 3 частини першої статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 посилалася на порушення відповідачем ОСОБА_2 її прав на безперешкодне користування місцем загального користування - «холодним балконом», відповідач заперечував, що він вчиняє такі дії.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво 1)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18)).
Так, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном спільного користування, а саме приміщенням «холодний балкон» шляхом вільного доступу до даного приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 46 т.1).
На підтвердження вказаних вимог серед іншого позивачкою було подано План за поверхами на будівлю літера «А» АДРЕСА_3 секція №2 поверх ІV, літер. «А» ( а.с. 51). Разом із тим на зазначеному плані IV поверху секції №2 в будинку АДРЕСА_3 відсутнє приміщення із назвою « Холодний балкон ». 
Не містять матеріали справи і належних та допустимих доказів того, що саме відповідач у справі самовільно зайняв приміщення «холодний балкон» та облаштував там відповідні двері, які створюють перешкоди для користування таким приміщенням іншим співвласникам даного житлового будинку в тому числі і позивачці.
Крім того, колегія суддів враховує, що чинне процесуальне законодавство покладає саме на позивача у справі обов`язок обирати спосіб захисту порушення права і такий спосіб захисту права має реально поновлювати право користування спірним майном, а не бути абстрактним. 
Заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні спільним сумісним майном позивач повинен чітко вказувати, що саме повинен зробити відповідач для відновлення прав позивача (наприклад, «зобов`язати демобілізувати/демонтувати», «звільнити прохід», «привести до стану до порушення», «демонтувати самовільно встановленні двері», «Відновити вільний доступ до приміщення, шляхом демонтування дверей», тощо). Вказане необхідне також і для можливості подальшого виконання рішення суду у примусовому порядку. 
Однак подана у справі позовна заява не містить конкретних вимог, які б могли бути предметом примусового виконання, що може призвести до неможливості примусового виконання вказаного рішення суду та реального відновлення прав позивачки. 
З урахуванням викладених обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про недоведеність позивачем у справі заявлених вимог, тому колегія суддів вважає, що  розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи доводи сторін у вказаній справі, викладених у апеляційних скаргах на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року,колегія суддів враховує наступне. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У відзиві на позовну заяву від 22 квітня 2025 року відповідач у справі в особі його представника зазначив, що «На виконання п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України ОСОБА_2 повідомляє, що орієнтована сума, яка планує понести відповідач у зв`язку із розглядом даної справи складає, витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн».
04 грудня 2025 року представником відповідача у справі ОСОБА_2 , адвокатом Коротуном О.М., було подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення суду щодо стягнення із позивачки судових витрат - витрат на правничу допомогу.
На підтвердження витрат адвокат Коротун О.М. надав: договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 17 квітня 2025 року №17042025; додаткову угоду №1 від 17 квітня 2025 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 17 квітня 2025 року №17042025 в якій сторонами погоджений сторонами фіксований розмір такої допомоги у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень (п. 3 Додаткової угоди); докази направлення заяви про ухвалення додаткового рішення з додатками учасникам справи (а.с. 184-194 т.1).
19 лютого 2026 року до Дарницького районного суду міста Києва від позивачки у справі ОСОБА_1 надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення із нею зазначених відповідачем у справі судових витрат - витрат на правничу допомогу. В зазначених запереченнях позивачка заперечувала щодо заявленого відповідачем у справі розміру судових витрат - витрат на правничу допомогу та вважала їх розмір не співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг.
Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення та задовольняючи частково подану відповідачем заяву обґрунтовано врахував складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та дійшов вірного висновку про те, що 2500 грн буде достатнім для компенсації понесених відповідачем у справі витрат на правничу допомогу. 
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки із матеріалів справи вбачається, що правнича допомогу, яку адвокат Коротун О.М. надавав відповідачу у справі обмежилася лише складанням процесуальних документів: відзиву на позовну заяву (а.с. 80-84 т.1) та відповідних клопотання про розгляд справи за відсутність відповідача та його представника та про закриття підготовчого засідання ( а.с. 90-92, 94-95 , 121-124 т.1), участі у судових засіданнях не приймав. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року, та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Текст постанови складено 07 серпня 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв