ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року | Справа №160/18953/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

03.07.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними та скасувати рішення від 10.03.2026 №262840028949 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо відмови у призначенні пенсії, ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, зарахувати до страхового стажу, ОСОБА_1 , періоди згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , а саме періоди з 06.12.1986 по 29.02.1996, та повторно розглянути заяву на призначення пенсії.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що звернулася до Пенсійного фонду України через вебпортал із заявою про призначення пенсії за віком. Заяву опрацьовано Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за принципом екстериторіальності, за результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з незарахуванням до страхового стажу періодів роботи, відображених у трудовій книжці. З таким рішенням позивач не погоджується, оскільки її стаж роботи згідно з трудовою книжкою є достатнім для призначення пенсії за віком.
Позивач наголосила на тому, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудової книжки й бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист. На переконання позивача, відмова відповідача є формальною, не відповідає законодавству та порушує її право на пенсійне забезпечення.
Ухвалою суду від 06.07.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 06.08.2026 за наявними у справі матеріалами. 
Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.
У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав, доказів поважності причин неподання відзиву суду не надав.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов таких висновків.
ОСОБА_1 03.03.2026 звернулася до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. На дату звернення позивач досягла 60-річного віку, що відповідачем не заперечується.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 10.03.2026 № 262840028949 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (33 роки).
Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що страховий стаж позивача становить 26 років 05 місяців 07 днів, для визначення права – 28 років 07 місяців 08 днів. До страхового стажу на підставі наданих документів не зараховано:
– період роботи з 26.12.1986 по 29.02.1996 згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , виданої 05.08.1985, оскільки відсутній запис про перейменування підприємства;
– періоди підприємницької діяльності з 01.01.2005 по 31.12.2005 та з 01.12.2025 по 28.02.2026, оскільки відсутня сплата внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як вбачається з копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата її заповнення – 05.08.1985; трудову книжку оформлено на прізвище ОСОБА_2 , при цьому на титульній сторінці міститься запис про зміну прізвища на ОСОБА_3 у зв`язку з реєстрацією шлюбу на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .
Не погоджуючись із цим, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Умови призначення пенсії за віком визначені ст. 26 Закону № 1058-IV.
За приписами ст. 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі – Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Порядок ведення трудових книжок унормовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі – Інструкція № 58).
Згідно з п. 2.2 Інструкції № 58 до трудової книжки вносяться відомості про працівника, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення, відомості про нагородження і заохочення. Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження) і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до п. 2.15 Інструкції № 58 якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то», а у графі 4 проставляється підстава перейменування – наказ (розпорядження), його дата і номер.
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить із того, що єдиною наведеною відповідачем в оскаржуваному рішенні підставою для незарахування до страхового стажу періоду роботи з 26.12.1986 по 29.02.1996 є відсутність у трудовій книжці позивача запису про перейменування підприємства.
Наведений спірний період роботи мав місце до впровадження системи персоніфікованого обліку, а тому підтверджується документами в порядку, визначеному законодавством, що діяло раніше, – тобто трудовою книжкою як основним документом (ст. 48 КЗпП України, ст. 62 Закону № 1788-XII, п. 1 Порядку № 637).
Обов`язок внесення до трудової книжки запису про перейменування підприємства покладено на власника або уповноважений ним орган (п. 2.15 Інструкції № 58), а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок – на керівника підприємства (п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301). Отже, внесення такого запису не залежало від волі працівника і не могло бути ним забезпечене.
Суд враховує, що невиконання роботодавцем свого обов`язку щодо належного оформлення трудової книжки не може мати наслідком позбавлення працівника права на пенсійне забезпечення, гарантованого ст. 46 Конституції України. Інший підхід означав би покладення на особу негативних наслідків протиправної поведінки третьої особи, до якої ця особа не причетна.
Записи 4-6 трудової книжки позивача містять усі передбачені п. 2.2, 2.4 Інструкції № 58 відомості: дату прийняття на роботу та дату звільнення, найменування підприємства, посаду, а також підстави внесення записів із зазначенням номерів і дат наказів; запис про звільнення скріплено печаткою підприємства. Відповідач в оскаржуваному рішенні не зазначив, який саме запис і в якій саме частині є неправильним або неточним, не поставив під сумнів факт роботи позивача та не спростував його.
При цьому положення п. 3 Порядку № 637 щодо підтвердження стажу іншими документами застосовуються лише за відсутності трудової книжки або за відсутності в ній необхідних записів чи наявності неправильних або неточних записів про періоди роботи. Такі обставини відповідачем не встановлено. Водночас за наявності у відповідача сумнівів у достовірності відомостей трудової книжки він не був позбавлений можливості вжити заходів для їх перевірки в порядку, визначеному п. 3 Порядку № 637, зокрема шляхом витребування архівних довідок, виписок із наказів, особових рахунків та відомостей на видачу заробітної плати, проте таких дій не вчинив.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22, згідно з якою прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці; за наявності належним чином внесених записів відсутні достатні підстави для відмови у зарахуванні відповідних періодів роботи до страхового стажу.
Крім того, у постанові від 28.01.2025 у справі № 300/8132/23 Верховний Суд вказав, що формальні недоліки оформлення трудової книжки не можуть бути єдиною підставою для вилучення спірного періоду зі стажу, який дає право на призначення пенсії, а слугують підставою для здійснення додаткової перевірки відомостей органом Пенсійного фонду.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач такого обов`язку не виконав, доказів на спростування доводів позову та на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення суду не надав.
За таких обставин суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 10.03.2026 № 262840028949 в частині незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 26.12.1986 по 29.02.1996 прийняте необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення, а тому не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, і підлягає скасуванню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання зарахувати до страхового стажу період з 06.12.1986 суд зазначає наступне.
Записом 3 трудової книжки засвідчено звільнення позивача з роботи 05.12.1986, а записом 4 – прийняття на роботу 26.12.1986. Відомостей про роботу позивача у період з 06.12.1986 по 25.12.1986 трудова книжка не містить; інших документів, які б підтверджували роботу або інший період, що зараховується до страхового стажу, у цей проміжок часу, матеріали справи не містять. Відповідач цей період до страхового стажу і не виключав, оскільки в оскаржуваному рішенні йдеться про період з 26.12.1986.
З огляду на викладене позовні вимоги в частині зобов`язання зарахувати до страхового стажу період з 06.12.1986 по 25.12.1986 задоволенню не підлягають.
Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд виходить із того, що ефективним є такий спосіб, який забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.
Обчислення страхового стажу та вирішення питання про призначення пенсії належить до повноважень органу Пенсійного фонду України (ч. 2 ст. 24, ст. 44, 45 Закону № 1058-IV). Суд не підміняє суб`єкта владних повноважень у здійсненні наданих йому повноважень, а тому належним способом захисту у цій справі є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача спірний період роботи та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а вимога про визнання протиправним та скасування рішення відповідача задоволена, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 331,20 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 2, 5, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати рішення від 10.03.2026 №262840028949 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо відмови у призначенні пенсії, ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.12.1986 по 29.02.1996 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, код ЄДРПОУ 21910427) судовий збір у розмірі 1 331,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез