Справа №588/574/26
Номер провадження 22-ц/816/2442/26
Категорія - 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Худика А.М. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Замченко А.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Москвічовим Андрієм Сергійовичем, 
на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 08 травня 2026 року, ухвалене у складі судді Огієнка О.О у м. Тростянець Сумської області,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
 
05 квітня 2026 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (далі – ТОВ «Свеа Фінанс») Паладич А.О. звернулася до Тростянецького районного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 1952934 від 12.12.2024 у розмірі 30 723,94 грн та за договором № 5204083 від 26.12.2024 у розмірі 18 137,74 грн, а також судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Свої вимоги мотивує тим, що 12.12.2024 між ТОВ «Селфі кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 1952934, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 1 000 грн на строк 357 днів з умовою сплати відсотків, а 15.12.2024 сторони уклали додаткову угоду, якою погодили збільшення суми кредиту на 5 000 грн, у зв`язку з чим загальна сума кредиту склала 6 000 грн. Свої зобов`язання за кредитним договором ТОВ «Селфі кредит» виконало та надало відповідачу кредит шляхом перерахування коштів на картковий рахунок останнього. В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання виконував не належним чином, що призвело до виникнення заборгованості. 30.09.2025 між ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» був укладений договір факторингу № 01.02-39/25, відповідно до якого ТОВ «Селфі кредит» відступило ТОВ «Свеа Фінанс» за плату належні йому права вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_1 за договором № 1952934 від 12.12.2024 у розмірі 30723,94 грн.
Крім того, 26.12.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір № 5204083 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 2 000 грн на строк 360 днів, а додатковим договором погоджено збільшення загальної суми кредиту до 5 000 грн. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитним договором та додатковим договором виконало та надало відповідачу кредит шляхом перерахування коштів на картковий рахунок останнього. В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання виконував не належним чином, що призвело до виникнення заборгованості. 29.09.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Свеа Фінанс» був укладений договір факторингу № 01.02-38/25, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Свеа Фінанс» за плату належні йому права вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_1 за договором № 5204083 від 26.12.2024 у розмірі 18 137,74 грн. 
Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 1952934 від 12.12.2024 у розмірі 30 723,94 грн, заборгованість за договором № 5204083 від 26.12.2024 у розмірі 18 137,74 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 662,40 грн
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 08 травня 2026 року частково задоволено позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 34 361,68 грн 
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, пов`язані зі спорами про виконання зобов`язань, які виникли за кредитними договорами, а зазначені договори та додаткові угоди до них були укладені між сторонами у формі електронного документа з відповідними підписами позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора. Суд установив, що ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитними договорами та додатковими договорами виконали та надали відповідачу кредит шляхом перерахування коштів на картковий рахунок останнього, а ТОВ «Свеа Фінанс» є новим кредитором у зобов`язаннях із відповідачем відповідно до умов кредитних договорів.
Водночас суд дійшов висновку про часткове обґрунтування розрахунків заборгованості, погодившись із ними в частині заборгованості за тілом кредиту та відсотками, нарахованими за процентною ставкою менше 1 % на день, що відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування». При цьому суд врахував, що відповідачем не надано іншого розрахунку заборгованості, який би спростовував розрахунок, наданий позивачем, а також не надано доказів на спростування встановленого факту наявності та розміру заборгованості.
Разом із тим суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення пені та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитними договорами. Суд виходив із того, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, нараховані за прострочення виконання зобов`язань за договорами кредиту в період дії воєнного стану, підлягають списанню кредитодавцем. У зв`язку з цим нараховані первісними кредиторами пеня та штрафні санкції у загальному розмірі 14 500 грн підлягають списанню позивачем як правонаступником кредитодавців. Відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
 
10.06.2026 відповідач ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Москвічова А.С., подав до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 08 травня 2026 року у справі № 588/574/26 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за кількома кредитними договорами, які є самостійними вимогами майнового характеру, проте обґрунтування підстав об`єднання позовних вимог у позовній заяві відсутнє. Кожна кредитна операція є самостійним правовідношенням, встановлення обставин вчинення кожної з цих операцій засвідчується доказами, які не є пов`язаними між собою, а розрахунки розміру заборгованості за кредитними договорами та договорами позики мають різний характер нарахування.
Апеляційна скарга також мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів факту надання кредитних коштів відповідачу та наявності заборгованості. Позивач до суду не подав виписку з рахунку відповідача, на який зараховувались грошові кошти, а доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Факт надання та отримання кредиту, оплати за кредитом, період нарахування та сплати процентів, неустойки, комісії є предметом доказування у справах цієї категорії.
Крім того, апеляційна скарга мотивована відсутністю належних та допустимих доказів факту відступлення права грошової вимоги до відповідача, оскільки у разі передачі права вимоги підлягають доказуванню обставини фактичної передачі права вимоги позивачу відносно відповідача, зокрема договором факторингу, актом приймання-передачі до нього прав вимоги, реєстром боржників та здійсненням оплати фактором клієнту за цим договором. Також зазначено, що розрахунок відсотків зроблено всупереч чинному законодавству, а вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.
Щодо подання відзиву на апеляційну скаргу
 
ТОВ «Свеа Фінанс» не скористався наданим йому частиною 1 статті 360 ЦПК України правом подати відзив на апеляційну скаргу у строк, встановлений судом апеляційної інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Водночас, відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
 
12.12.2024 між ТОВ «Свеа Фінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 1952934, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 1 000 грн на строк 357 днів з умовою сплати кожні 17 днів відсотків: за зниженою процентною ставкою у розмірі 0,9% на день; стандартною процентною ставкою у розмірі 1% на день. Також сторони погодили графік платежів, відповідальність сторін та інші умови (а.с. 9-17).
15.12.2024 між ТОВ «Селфі кредит» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до договору № 1952934, якою сторони погодили збільшити суму кредиту на 5 000 грн, у зв`язку з чим загальна сума кредиту склала 6 000 грн, а також погодили стандартну відсоткову ставку за весь строк користування кредитом у розмірі 0,99% в день. Крім того, сторони погодили новий розмір штрафу у разі невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання позичальником та таблицю обчислення загальної вартості кредиту (а.с. 20-21).
Також, 26.12.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір № 5204083 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 2 000 грн на строк 360 днів з умовою сплати відсотків за користування коштами за зниженою процентною ставкою у розмірі 0,6650% на день та стандартною процентною ставкою у розмірі 0,95 % на день, з періодичністю сплати відсотків кожні 30 днів, а також сплати одноразово комісії за надання кредиту у розмірі 200 грн. Також сторони погодили відповідальність сторін, зокрема відповідальність позичальника за невиконання та/або неналежне виконання у виді штрафу розмірі 75% від суми невиконаного та/або неналежного виконання зобов`язання на 2-й день кожного факту такого невиконання та/або неналежного виконання, а також інші умови кредитування, таблицю обчислення загальної вартості кредиту (а.с. 56-70, 74).
26.12.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір до договору № 5204083, якою сторони погодили, що сума кредиту за цим договором становить 3000 грн, а загальна сума кредиту складає 5 000 грн, разова комісія за надання кредиту становить 500 грн та комісія за надання додаткової суми кредиту становить 300 грн, денна процента ставка за стандартною ставкою з урахуванням зміненої суми кредиту становить 0,9762% на день. Також сторонами були погоджені таблиці обчислення загальної вартості кредиту та інші умови кредитування (а.с. 78-82).
30 вересня 2025 року між ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-39/25, відповідно до якого ТОВ «Селфі кредит» відступило ТОВ «Свеа Фінанс» права вимоги за кредитними договорами (а.с. 40-51). Згідно з додатком 1 до договору факторингу заборгованість ОСОБА_1 за договором № 1952934 становила 30 723,94 грн. (а.с. 55). Станом на дату складання позовної заяви заборгованість ОСОБА_1 за договором № 1952934 від 12 грудня 2024 року становила 30 723,94 грн, з яких 5 999,94 грн – заборгованість за тілом кредиту, 12 724,00 грн – заборгованість за відсотками та 12 000,00 грн – пеня.
Крім того, 29 вересня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-38/25, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Свеа Фінанс» права вимоги за кредитними договорами (а.с. 98-108). Згідно з додатком 1 до договору факторингу заборгованість ОСОБА_1 за договором № 5204083 становила 18 137,74 грн (а.с. 113). Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором № 5204083 від 26 грудня 2024 року становила 18 137,74 грн, з яких 4 999,98 грн – заборгованість за сумою кредиту, 10 637,76 грн – заборгованість за відсотками та 2 500,00 грн – пеня і штраф; комісія становила 0,00 грн.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
 
Згідно із частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Особливості укладення кредитного договору в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ – документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні установлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
При вирішенні спору судом враховується, що відповідач отримав кредитні кошти, був повідомлений про умови, правила та відсотки банку, однак належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що створило заборгованість.
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України)
Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення правил об`єднання позовних вимог та сплати судового збору
 
Доводи апеляційної скарги про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог та необхідність сплати судового збору за кожну окрему позовну вимогу колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
У цій справі заявлені позивачем вимоги стосуються одного відповідача, одного способу захисту порушеного права – стягнення заборгованості, та виникають з аналогічних кредитних правовідносин. Як установив суд першої інстанції, позовні вимоги є однорідними, тобто виникають з аналогічних підстав і пов`язані одним способом захисту. Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною зокрема у постанові від 28.08.2025 у справі № 904/703/23, відповідно до якої «однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів». Верховний Суд також зазначив, що об`єднання позовних вимог «дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин» (постанова Верховного Суду від 28.08.2025 у справі № 904/703/23).
Саме по собі те, що кожен кредитний договір є окремим правочином, а заборгованість за кожним із них підтверджується окремими документами та розрахунками, не свідчить про неможливість об`єднання відповідних позовних вимог в одній позовній заяві, оскільки частина перша статті 188 ЦПК України передбачає можливість об`єднання декількох вимог у разі їх пов`язаності між собою підставою виникнення або поданими доказами.
У цьому випадку позивачем та відповідачем у спірних правовідносинах є ті самі особи, вимоги заявлені одним способом захисту та стосуються виконання відповідачем грошових зобов`язань за договорами споживчого кредитування, права вимоги за якими перейшли до одного нового кредитора – ТОВ «Свеа Фінан». Суд першої інстанції дослідив умови кожного кредитного договору, додаткових договорів, договорів факторингу та розрахунків заборгованості, надавши їм належну оцінку. 
Отже, підстав для висновку про порушення об`єднання позовних вимог не встановлено. Відповідно, доводи щодо необхідності роз`єднання позовних вимог та сплати судового збору як за окремі позови не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Щодо доводів відповідача про недоведеність факту надання кредитних коштів та розміру заборгованості
 
Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем не доведено факт надання кредитних коштів та наявність заборгованості з тієї підстави, що до матеріалів справи не подано виписку з рахунку відповідача.
Відповідно до статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Розрахунок заборгованості є письмовим доказом, однак сам по собі не є первинним доказом виконання конкретної операції з надання кредитних коштів. Водночас із цього не випливає, що факт надання кредиту може бути підтверджений виключно випискою з рахунку позичальника. Належність, допустимість, достовірність та достатність доказів підлягають оцінці судом у їх сукупності.
Як убачається з матеріалів провадження, на підтвердження виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором № 1952934 позивач посилається не лише на розрахунок заборгованості, а й на документи надавача платіжних послуг ТОВ «Pay Tech», які підтверджують перерахування кредитних коштів на платіжну картку, зазначену позичальником під час оформлення кредиту.
Так, відповідно до довідки ТОВ «Pay Tech» вих. № 20250930-7840 від 30.09.2025 о 20:25:15, на платіжну картку клієнта було успішно перераховано кошти від ТОВ «Селфі кредит» у сумі 5000,00 грн. Дата та час виконання операції – 15.12.2024 о 17:51:10; призначення платежу: «зарахування на картку, ЕПЗ 4314140207150621» (а.с. 38).
Крім того, згідно з довідкою ТОВ «Pay Tech» № 20250930-7839 від 30.09.2025 о 20:25:13, на платіжну картку клієнта було успішно перераховано кошти від ТОВ «Селфі кредит» у сумі 1000,00 грн. Дата та час виконання операції – 12.12.2024 о 20:09:08; призначення платежу: «зарахування на картку, ЕПЗ 4314140207150621» (а.с. 39).
Таким чином, наведені документи містять відомості про платника, одержувача, суму, дату та час здійснення відповідних операцій, а також призначення платежу.
Аналогічно за кредитним договором № 5204083 позивачем надано докази перерахування відповідачу кредитних коштів, а також додаткової суми кредиту, на платіжну картку, зазначену відповідачем.
Зокрема, відповідно до довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» 26.12.2024 о 11:44:10 було успішно перераховано на платіжну картку № НОМЕР_1 кошти в сумі 2000,00 грн. Номер транзакції в системі iPay.ua – 606823293; призначення платежу: «Зарахування 2000 грн на карту НОМЕР_2 » (а.с. 96).
Також відповідно до довідки ТОВ «Pay Tech» від 30.09.2025 на платіжну картку клієнта було успішно перераховано кошти від ТОВ «Лінеура Україна» у сумі 3000,00 грн (а.с. 97).
Отже, за кредитним договором № 5204083 матеріалами справи підтверджується перерахування відповідачу кредитних коштів у загальній сумі 5000,00 грн.
Крім того, матеріали справи містять докази здійснення відповідачем часткових платежів за кредитним договором № 5204083, а саме: 21.01.2025 – у сумі 877,80 грн та 17.02.2025 – у сумі 1239,52 грн (а. с. 91-95).
Таким чином, у матеріалах справи наявна сукупність доказів, які підтверджують факт перерахування відповідачу кредитних коштів за спірними кредитними договорами.
Щодо доводів відповідача про перевищення встановленого законом розміру процентної ставки
 
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що нарахування процентів за кредитними договорами здійснено всупереч вимогам Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній після набрання чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX.
22 листопада 2023 року прийнято Закон України № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Вказаним Законом внесено зміни, зокрема, до Закону України «Про споживче кредитування».
Так, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої згідно з частиною четвертою цієї статті, не може перевищувати 1 відсоток.
Разом із тим пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів із дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2,5 відсотка, протягом наступних 120 днів – 1,5 відсотка.
Таким чином:
-з 24 грудня 2023 року до 21 квітня 2024 року включно максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5 відсотка;
-з 22 квітня 2024 року до 19 серпня 2024 року включно максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1,5 відсотка;
-починаючи з 20 серпня 2024 року застосовується загальне правило, встановлене частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 відсоток.
Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір № 1952934 укладено 12 грудня 2024 року, а кредитний договір № 5204083 – 26 грудня 2024 року. Отже, на момент укладення зазначених договорів діяли положення Закону України «Про споживче кредитування», якими встановлено максимальний розмір денної процентної ставки на рівні 1 відсотка.
При цьому за кредитним договором № 1952934 умовами договору передбачено стандартну процентну ставку у розмірі 1 відсотка на день, а за кредитним договором № 5204083 – стандартну процентну ставку у розмірі 0,95 відсотка на день. Отже, визначений сторонами розмір денної процентної ставки не перевищує встановленого законом максимального розміру.
Посилання відповідача на положення статті 1048 ЦК України також не спростовують зазначеного висновку, оскільки розмір та порядок сплати процентів були визначені сторонами безпосередньо у відповідних кредитних договорах, укладених у встановленій законом формі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України в разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вказав на таке.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню в таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Щодо посилань відповідача на принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також на положення законодавства про захист прав споживачів, суд зазначає, що сам по собі значний розмір нарахованих процентів у грошовому вираженні не свідчить про порушення зазначених принципів та не є підставою для невизнання договірної процентної ставки такою, що не підлягає застосуванню. Відповідачем не наведено конкретних обставин, які б свідчили про встановлення сторонами процентної ставки понад передбачений законом граничний розмір або про її нарахування всупереч умовам укладених договорів.
Відтак доводи відповідача про незаконність нарахування процентів у зв`язку з перевищенням встановленого законом розміру денної процентної ставки суд вважає необґрунтованими та відхиляє.
Щодо сплати відповідачем комісії за надання кредиту
 
Відповідно до умов додаткового договору до договору № 5204083 від 26.12.2024 разова комісія за надання кредиту становить 500 грн (а.с. 78-82). Згідно розрахунку заборгованості до договору № 5204083 від 26.12.2024 ОСОБА_1 за договором № 5204083 сплатив комісію в розмірі 500 грн. (а.с. 91-95). 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Аналіз змісту положень договору свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позичальнику та за які встановлена комісія у визначених у цих пунктах розмірах. Позивачем не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що положення кредитного договору щодо сплати позичальником комісії за надання, управління та обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Указаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 09.10.2024 року у справі № 582/202/22.
Також апеляційний суд зауважує, що положення договору про надання, управління та обслуговування споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними. Надання кредиту є по суті основним обов`язком кредитодавця за умовами укладеного із споживачем договором, а не послугою, виконання якого не може здійснюватися за окрему плату.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Оскільки положення договору № 5204083, якими встановлені умови про сплату позичальником комісії за надання, управління та обслуговування кредиту є нікчемними (в частині встановленої комісії), апеляційний суд на підставі частини п`ятої статті 216 ЦК України вважає за потрібне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Зокрема, сума заборгованості підлягає зменшенню на 500 грн (суми нарахованої комісії за надання кредиту).
Визначення розміру заборгованості, що підлягає стягненню
 
Суд першої інстанції встановив неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитними договорами та визначив заборгованість за ними.
За договором № 1952934 від 12.12.2024 заборгованість становила: 5 999,94 грн – тіло кредиту, 12 724,00 грн – проценти. Тобто за договором заборгованість становить 18 723,94 грн.
За договором № 5204083 від 26.12.2024 заборгованість становила: 4 999,98 грн – тіло кредиту, 10 637,76 грн – проценти. Як встановлено вище, за договором № 5204083 від 26.12.2024 заборгованість підлягає зменшенню на 500,00 грн. Тобто за договором заборгованість становить 15 137,74 грн.
Суд першої інстанції встановив, що нараховані первісними кредиторами пеня та штраф у загальному розмірі 14 500,00 грн підлягають списанню позивачем, оскільки не відповідають вимогам закону. Ці висновки ніким не оскаржуються, а тому не переглядаються.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 33 861,68 грн, з яких: за договором № 1952934 від 12.12.2024 – 18 723,94 грн, за договором № 5204083 від 26.12.2024 – 15 137,74 грн.
Щодо доводів відповідача про недоведеність переходу права вимоги до позивача
 
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не доведено факт переходу до нього права грошової вимоги за спірними кредитними договорами, а тому позивач є неналежним позивачем.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор зобов`язаний передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. При цьому боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
З матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2025 року між ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-39/25, відповідно до якого ТОВ «Селфі кредит» відступило ТОВ «Свеа Фінанс» права вимоги за кредитними договорами (а.с. 40–51).
Належність права вимоги, що перейшло до позивача, саме до відповідача підтверджується додатком 1 до зазначеного договору факторингу – витягом з реєстру боржників, відповідно до якого до нового кредитора перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1952934, а розмір заборгованості за цим договором на момент відступлення права вимоги становив 30 723,94 грн (а.с. 55).
Факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором факторингу підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів, відповідно до якої ТОВ «Свеа Фінанс» сплатило ТОВ «Селфі кредит» 5 079 988,47 грн із призначенням платежу: «Оплата фінансування згідно Договору факторингу № 01.02-39/25 від 30.09.2025 без ПДВ» (а.с. 52).
Крім того, 29 вересня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-38/25, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Свеа Фінанс» права вимоги за кредитними договорами (а.с. 98-108).
Згідно з додатком 1 до зазначеного договору факторингу – витягом з реєстру боржників – до нового кредитора перейшло, зокрема, право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 5204083, за яким розмір заборгованості становив 18 137,74 грн (а.с. 113).
Факт виконання позивачем своїх зобов`язань за цим договором факторингу підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів, відповідно до якої ТОВ «Свеа Фінанс» сплатило ТОВ «Лінеура Україна» 2 627 165,04 грн із призначенням платежу: «Оплата фінансування зг. Договору факторингу № 01.02-38/25 від 29.09.2025 без ПДВ» (а.с. 110).
Таким чином, у матеріалах справи наявна сукупність доказів, яка підтверджує як укладення договорів факторингу між первісними кредиторами та позивачем, так і включення до реєстрів боржників саме вимог до відповідача за спірними кредитними договорами, а також виконання позивачем своїх фінансових зобов`язань перед первісними кредиторами.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги до відповідача за кредитними договорами № 1952934 та № 5204083 у встановленому законом та договорами порядку.
Отже, доводи відповідача про недоведеність переходу до позивача права вимоги та його неналежність як позивача є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення у разі неправильного застосування норм матеріального права (частина перша статті 374, частина перша статті 376 ЦПК України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у зміні його резолютивної частини.
Висновки суду апеляційної інстанції свідчать про те, що доводи апеляційної скарги щодо порушення правил об`єднання позовних вимог, недоведеності факту надання кредитних коштів, розміру процентної ставки та переходу права вимоги до позивача є необґрунтованими та не спростовують правильності основних висновків суду першої інстанції. Факт надання кредитних коштів, неналежного виконання відповідачем зобов`язань та набуття ТОВ «Свеа Фінанс» права вимоги підтверджується наявними у справі доказами.
Разом із тим апеляційним судом встановлено неправильне визначення судом першої інстанції розміру заборгованості за кредитним договором № 5204083 від 26 грудня 2024 року. Умова договору про сплату комісії за надання кредиту в розмірі 500 грн є нікчемною, оскільки позивачем не доведено надання відповідних додаткових чи супутніх послуг, за які встановлено таку плату. Тому сума заборгованості підлягає зменшенню на 500 грн.
Таким чином, за договором № 1952934 заборгованість становить 18 723,94 грн, за договором № 5204083 – 15 137,74 грн, а загальний розмір заборгованості – 33 861,68 грн. Висновки суду першої інстанції щодо списання пені та штрафу в розмірі 14 500 грн сторонами не оскаржуються та апеляційним судом не переглядаються.
Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню, шляхом зменшення загальної суми стягнення на 500 грн – до 33 861,68 грн. 
Висновки суду щодо судових витрат
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Позивач при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір у розмірі 2 662,40 грн. Позовні вимоги були заявлені у розмірі 48 861,68 грн, з яких задоволено 33 861,68 грн, що становить 69,30 %, а у задоволенні вимог на суму 15 000,00 грн відмовлено, що становить 30,70 %.
Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 845,04 грн судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої інстанції (2 662,40 грн ? 69,30 %).
Водночас відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3 635,00 грн. Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, пропорційно до відмовленої частини позовних вимог (30,70 %) з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1 115,95 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги (3 635,00 грн ? 30,70 %).
Таким чином, з урахуванням результатів розгляду справи та положень частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні також у частині розподілу судових витрат: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 845,04 грн судового збору, сплаченого при поданні позову, а з позивача на користь відповідача – 1 115,95 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись статтями 141, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, Сумський апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Москвічовим Андрієм Сергійовичем, – задовольнити частково.
Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 08 травня 2026 року – змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитними договорами № 1952934 від 12 грудня 2024 року та № 5204083 від 26 грудня 2024 року в загальному розмірі 33 861,68 грн, судовий збір сплачений в суді першої інстанції у розмірі 1 845,04 грн. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» на користь ОСОБА_1 1 115,95 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - | А.М. Худик

Судді: В.І. Криворотенко 

А.О. Замченко