ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2026 року | справа № 380/16905/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду Україи у Львівській області, яка полягає у неврахуванні при обчисленні розміру пенсії ОСОБА_1 , періодів роботи з 1991 по 1994 рік; незастосуванні при обчисленні розміру пенсії ОСОБА_1 найбільш вигідного варіанта визначення заробітної плати (доходу) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року, передбаченого частиною 1 статті 40 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії ОСОБА_1 із застосуванням найбільш вигідного варіанта, передбаченого частиною 1 статті 40 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, а саме за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року якщо такий варіант є вигіднішим за фактично застосований; зарахувати періоди стажу з 1991 року по 1994 рік та здійснити перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1 з урахуванням періодів роботи зазначених у пунктах вище обставин, та провести відповідну виплату, зокрема з моменту звернення позивача 09.07.2026.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку у відповідача як одержувач пенсії за віком. За результатами аналізу пенсійної справи та наданих відповідачем розрахункових даних позивач встановив, що при обчисленні розміру його пенсії не враховано періоди роботи з 1991 по 1994 рік, а саме роботу в СПТУ №19, кооперативному комплексі «Дихание» та кооперативі «Іскра», які підтверджуються записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 23.11.1983. Причиною неврахування, як зазначає позивач, стали відсутність запису про звільнення в одному із записів та наявність виправлення в іншому. Позивач вважає таке неврахування таким, що не відповідає законодавству, оскільки відповідні записи оформлені згідно з вимогами Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, чинними на момент їх внесення, а працівник не несе відповідальності за ведення своїх облікових документів і не може відповідати за правильність та повноту оформлення кадрових і бухгалтерських документів на підприємстві. Позивач також зазначає, що відповідач при обчисленні розміру пенсії не застосував найбільш вигідний для нього варіант визначення заробітної плати (доходу), передбачений ч.1 ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема не врахував або врахував без порівняння з альтернативним варіантом заробітну плату за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв. На переконання позивача, невжиття відповідачем заходів щодо перевірки та застосування найбільш вигідного варіанта обчислення заробітної плати є протиправною бездіяльністю. Позивач посилається на ст.19, ст.46 Конституції України, ст.48 Кодексу законів про працю України, ст.24, ст.40, ст.44, ст.113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст.20 Закону України «Про звернення громадян», Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58, Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, а також Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1.
Ухвалою судді від 14.07.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечено. Відповідач зазначив, що розмір пенсії позивача, обчислений за нормами Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», залежить від тривалості страхового стажу, величини середньомісячного заробітку і періоду, за який враховано заробіток для розрахунку пенсії, права на надбавки та підвищення. Указав, що для кожного пенсіонера визначається індивідуальний коефіцієнт страхового стажу та коефіцієнт заробітку, який обчислюється шляхом ділення фактичної заробітної плати застрахованої особи на величину середньої заробітної плати в Україні за відповідний період у розрізі кожного місяця. Відповідач навів положення ч.2 ст.42 Закону №1058-IV та Порядку проведення перерахунку пенсій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 №124, щодо механізму індексації пенсій, а також послався на постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 та від 25.02.2026 №236, зазначивши про відсутність правових підстав для зобов`язання здійснити індексацію пенсії із застосуванням коефіцієнтів 1,115 та 1,121. Відповідач також послався на рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України» від 03.06.2014 та постанову Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №263/14242/17, зазначивши, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а діяльність відповідача здійснюється за спеціально-дозвільним типом правового регулювання. Щодо обставин цієї справи відповідач указав, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку як працюючий пенсіонер, одержувач пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV з 22.12.2023, заява подана 05.01.2024. Розмір пенсії обчислений при страховому стажі 26 років 7 місяців 11 днів, коефіцієнт стажу становить 0,26583; для визначення заробітної плати для обчислення пенсії враховано заробіток за періоди роботи з 01.07.2000 по 31.12.2025 за даними персоніфікованого обліку; коефіцієнт заробітної плати становить 0,72801; середньомісячний заробіток для обчислення пенсії становить 10461,97 грн; загальний розмір пенсійної виплати з 01.08.2026 становить 2784,47 грн, у тому числі 2781,11 грн основний розмір пенсії та 3,36 грн доплата до 100 грн індексації з 01.03.2026. Відповідач наголосив, що згідно з ч.1 ст.40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата за весь період страхового стажу починаючи з 01 липня 2000 року, а заробітна плата за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року враховується за бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, у зв`язку з чим позивачу необхідно звернутися з відповідною заявою та такою довідкою до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) Пенсійного фонду України. Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 1991 по 1994 рік відповідач зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення №134550019047 від 16.09.2022 про відмову в проведенні перерахунку пенсії, а вищезгаданий період стажу буде зараховано та розмір пенсійної виплати буде переглянутий після одержання уточнюючої довідки. Відповідач також послався на ч.1, ч.3 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України та постанову Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №826/3318/17 щодо строку звернення до суду, а також на п.4.7 розділу IV Порядку №22-1, згідно з яким право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Розглянувши позов, відзив, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області з 22.12.2023 як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV). 
Позивач 07.01.2026 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії відповідно до ч.4 ст.42 Закону №1058-IV.
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23.11.1983, копія якої долучена до позовної заяви, записи №15-16 та №17-18, стосуються періодів роботи позивача з 25.08.1991 по 03.09.1992 та з 02.01.1993 по 28.01.1994 у СПТУ №19, кооперативному комплексі «Дихание» та кооперативі «Іскра».
09.07.2026 позивач через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України звернувся до відповідача із заявою (звернення №ВЦБ-13001-Ф-С-26-397569 від 09.07.2026), у якій просив здійснити перерахунок розміру пенсії з урахуванням періодів роботи з 1991 по 1994 рік, а також із застосуванням найбільш вигідного варіанта визначення заробітної плати (доходу), передбаченого ч.1 ст.40 Закону №1058-IV.
За результатами розгляду цього звернення Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області листом від 23.07.2026 №39494-40917/С-02/8-1300/26 повідомило позивача про те, що загальний (страховий) стаж, який враховано для обчислення розміру пенсії, становить 26 років 07 місяців 11 днів, врахований по 31.12.2025; коефіцієнт страхового стажу становить 0,26583. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 25.08.1991 по 03.09.1992 (записи №15-16), оскільки відсутній номер рішення про зарахування та звільнення з роботи, та з 02.01.1993 по 28.01.1994 (записи №17-18), оскільки наявне виправлення в даті наказу про зарахування на роботу.
Для зарахування зазначених періодів, як указав відповідач, необхідно надати уточнюючі довідки, видані на підставі первинних документів. Середньомісячний заробіток обчислено за 171 календарний місяць за весь період страхового стажу з 01.07.2000 по 31.12.2025 за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, з яких виключено (прооптимізовано) 61 календарний місяць у межах до 10 відсотків, із урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якого сплачені страхові внески, за 2021-2023 роки у розмірі 13559,41 грн, що становить 10461,97 грн. Індивідуальний коефіцієнт заробітної плати становить 0,72801. Розмір пенсійної виплати на 01.07.2026 складає 2784,47 грн, у тому числі 2781,11 грн - розмір пенсії за віком та 3,36 грн - доплата індексації з 01.03.2026.
У цьому ж листі відповідач навів зміст ч.1 ст.40 Закону №1058-IV та зазначив, що за бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв у роботі. Про результати розгляду вимоги позивача щодо застосування такого варіанта визначення заробітної плати відповідач повідомив, що обчислення страхового стажу буде переглянуто в разі надання позивачем додаткових документів.
Матеріали справи не містять довідки про заробітну плату позивача за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року, як не містять і доказів подання такої довідки відповідачу.
Уважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд керується таким.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон №1058-IV. Статтею 113 цього Закону передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.
Згідно з ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Частиною 2 ст.24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Аналогічно, за приписами ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
На виконання наведених приписів Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637). Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка; за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Згідно з п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Порядок ведення трудових книжок урегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58). Пунктом 1.1 Інструкції №58 визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно з п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Відповідно до п.2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.
Пунктом 2.14 Інструкції №58 передбачено, що у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства; під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу, у графі 3 пишеться, до якого цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво прийнятий або призначений працівник із зазначенням їх конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Згідно з п.2.27 Інструкції №58 запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що періоди роботи особи фіксуються у графі 2 розділу «Відомості про роботу» трудової книжки, у якій зазначаються дати прийняття на роботу та звільнення, тоді як у графі 4 наводяться реквізити документа, на підставі якого внесено запис. Обов`язок внесення записів до трудової книжки, як і обов`язок виправлення неправильних чи неточних записів, покладається на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця, а не на працівника.
У цій справі відповідач не зараховував до страхового стажу позивача періоди роботи з 25.08.1991 по 03.09.1992 та з 02.01.1993 по 27.01.1994 з двох підстав: відсутності номера рішення про зарахування та звільнення з роботи щодо першого періоду і наявності виправлення в даті наказу про зарахування на роботу щодо другого періоду. Обидві ці підстави стосуються виключно графи 4 розділу «Відомості про роботу», тобто реквізитів документів, на підставі яких внесено записи. Водночас відповідач не заперечує ані наявності самих записів про прийняття на роботу та звільнення, ані дат, зазначених у графі 2, за якими й визначаються спірні періоди роботи. Відповідач не стверджує про неможливість установити за трудовою книжкою позивача найменування роботодавців, дати початку і закінчення роботи, а також не наводить доводів про підроблення або недостовірність цих записів.
Суд ураховує, що недоліки, на які посилається відповідач, є наслідком дій роботодавців, які вносили відповідні записи. Позивач не мав ані повноважень, ані фактичної можливості впливати на повноту та правильність оформлення записів у своїй трудовій книжці, а тому покладення на нього негативних наслідків неналежного ведення кадрової документації суперечило б змісту права на соціальний захист, гарантованого ст.46 Конституції України.
Наведений підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Так, у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а Верховний Суд висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. У постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 Верховний Суд зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. У постанові від 11.11.2020 у справі №677/831/17 Верховний Суд указав, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17, в якій підставою для відмови пенсійного органу у зарахуванні періоду роботи слугувало саме виправлення дати у трудовій книжці, і така відмова визнана неправомірною.
Крім того, у постанові від 29.03.2019 у справі №548/2056/16-а Верховний Суд, застосовуючи п.3 Порядку №637, виснував, що підтвердження трудового стажу іншими документами необхідне в разі відсутності трудової книжки, відсутності необхідних записів у трудовій книжці, а також якщо в ній містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи, при цьому період роботи зазначається у графі 2, куди відповідно до Інструкції №58 заносяться відомості про дату прийняття працівника на роботу та дату звільнення з роботи. Оскільки у справі, що розглядається, недоліки стосуються графи 4, а не графи 2, підстав уважати, що трудова книжка позивача містить неправильні чи неточні записи про періоди роботи, немає.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що для зарахування спірних періодів позивач мав надати уточнюючі довідки, видані на підставі первинних документів. Порядок №637 регулює підтвердження трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, тобто підлягає застосуванню лише у чітко визначених випадках. Основним же документом, що підтверджує стаж роботи, залишається трудова книжка, записи в якій щодо спірних періодів наявні та відповідачем не спростовані. Доказів, які б свідчили про недостовірність цих записів, відповідач суду не надав.
Суд також ураховує положення ч.3 ст.44 Закону №1058-IV, за якими органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до підприємств, установ, організацій або архівних установ з метою одержання додаткових документів чи перевірки достовірності відображених у трудовій книжці позивача відомостей про спірні періоди роботи. Матеріали справи не містять і доказів існування зазначених у трудовій книжці роботодавців або їх правонаступників, до яких позивач міг би звернутися за уточнюючими довідками.
Наведена оцінка узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.01.2025 у справі №120/8471/23, в якій суд касаційної інстанції, розглядаючи спір щодо незарахування пенсійним органом періодів роботи через дефекти записів у трудовій книжці, зокрема через виправлення дати звільнення та дати наказу в підставах внесення запису, зазначив, що хоча витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, однак перекладання обов`язку доказування та надання відомостей на позивача є неприйнятним, а неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може слугувати умовою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. У цій же постанові Верховний Суд наголосив, що, відмовляючи у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу внаслідок їх непідтвердження коректними записами у трудовій книжці, пенсійний орган не діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. У силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд відхиляє також посилання відповідача на рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №134550019047 від 16.09.2022 про відмову в проведенні перерахунку пенсії. Копії цього рішення відповідач до матеріалів справи не долучив, його зміст та мотиви суду не відомі, а тому перевірити доводи відповідача в цій частині неможливо. Крім того, зазначене рішення прийняте до 22.12.2023, тобто до дати, з якої позивач перебуває на обліку у відповідача як одержувач пенсії за віком, і предметом цього спору не є. Водночас відповідач у відзиві сам зазначив, що вищезгаданий період стажу буде зараховано та розмір пенсійної виплати буде переглянутий після одержання уточнюючої довідки, що свідчить про формальний підхід відповідача до вирішення питання про повноту страхового стажу позивача.
Посилання відповідача на положення ч.2 ст.42 Закону №1058-IV, Порядок проведення перерахунку пенсій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 №124, постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 та від 25.02.2026 №236, а також на Закон України від 08.07.2011 №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» суд до уваги не приймає, оскільки вимог щодо індексації пенсії чи щодо обмеження максимального розміру пенсії позивач у цій справі не заявляв, а тому наведене правове регулювання предмета спору не стосується. З цих же підстав не є релевантними для обставин справи, що розглядається, посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України» від 03.06.2014 та постанову Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №263/14242/17, оскільки викладені в них висновки стосуються меж дискреції держави у зміні механізму нарахування соціальних виплат, тоді як у цій справі спір стосується повноти врахування підтвердженого трудовою книжкою страхового стажу.
Доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд відхиляє. Про неврахування спірних періодів роботи при обчисленні розміру пенсії позивач дізнався з листа відповідача від 23.07.2026 №39494-40917/С-02/8-1300/26, а з цим позовом звернувся в межах шестимісячного строку, встановленого ч.2 ст.122 КАС України. Обставин, які б свідчили про пропуск цього строку, відповідач не навів і матеріалами справи такі не підтверджуються.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи суд приходить висновку, що бездіяльність відповідача, яка полягає у неврахуванні при обчисленні розміру пенсії позивача періодів його роботи з 25.08.1991 по 03.09.1992 та з 02.01.1993 по 27.01.1994, є протиправною, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у незастосуванні при обчисленні розміру пенсії найбільш вигідного варіанта визначення заробітної плати (доходу) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року, та про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати із застосуванням такого варіанта, суд зазначає таке.
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Згідно з абз.5 ч.1 ст.40 Закону №1058-IV заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Пунктом 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1), передбачено, що довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією; якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що врахування для обчислення пенсії заробітної плати за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року має заявний характер і можливе за одночасної наявності двох умов: волевиявлення пенсіонера та підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами. Виняток становить лише випадок, коли страховий стаж особи починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, за якого така заробітна плата враховується незалежно від бажання пенсіонера. При цьому заробітна плата за період до 1 липня 2000 року в органах Пенсійного фонду в системі персоніфікованого обліку не відображається і може бути врахована виключно на підставі документів про нараховану заробітну плату, виданих у встановленому законодавством порядку.
У цій справі страховий стаж позивача починаючи з 1 липня 2000 року становить 171 календарний місяць, тобто перевищує 60 місяців, а відтак передбачений абз.2 ч.1 ст.40 Закону №1058-IV виняток до правовідносин позивача не застосовується. Довідки про заробітну плату за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року, підтвердженої первинними документами, позивач відповідачу не подавав; такої довідки не містять і матеріали справи. За відсутності цього документа відповідач був об`єктивно позбавлений можливості визначити розмір заробітної плати позивача за період до 1 липня 2000 року, обчислити відповідний коефіцієнт заробітної плати та порівняти два варіанти визначення заробітної плати для обчислення пенсії.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач був зобов`язаний самостійно перевірити та застосувати найбільш вигідний варіант обчислення заробітної плати. На відміну від обчислення страхового стажу, яке здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду в силу ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, врахування заробітної плати за 60 календарних місяців до 30 червня 2000 року закон прямо пов`язує з бажанням пенсіонера та з наданням підтвердженої первинними документами довідки, яку видає роботодавець, його правонаступник або архівна установа. Відповідач такою довідкою не володів і не міг її сформувати самостійно.
Суд також ураховує, що листом від 23.07.2026 відповідач роз`яснив позивачу зміст ч.1 ст.40 Закону №1058-IV та умови врахування заробітної плати за 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року, а у відзиві додатково вказав на необхідність звернення із відповідною заявою та довідкою до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) Пенсійного фонду України. Отже, звернення позивача в цій частині відповідач розглянув, надавши по суті відповідь, а тому підстав для висновку про його протиправну бездіяльність немає.
З огляду на викладене позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у незастосуванні при обчисленні розміру пенсії найбільш вигідного варіанта визначення заробітної плати (доходу) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року, та про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати (доходу) із застосуванням такого варіанта задоволенню не підлягають.
Визначаючись зі способом захисту порушеного права позивача в частині врахування спірних періодів страхового стажу, суд виходить із такого.
Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Обчислення страхового стажу, визначення коефіцієнта страхового стажу та обчислення розміру пенсії належать до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України. Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд; у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, тобто контроль за легітимністю прийняття рішень, а не підміна судом суб`єкта владних повноважень. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2019 у справі №818/985/18 та від 26.12.2019 у справі №810/637/18. У постанові від 31.01.2025 у справі №120/8471/23 Верховний Суд також наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.
З огляду на наведене та зважаючи на те, що розмір пенсії позивача з урахуванням спірних періодів страхового стажу відповідачем не обчислювався, порушене право позивача у даному випадку підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 09.07.2026 про перерахунок розміру пенсії, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 25.08.1991 по 03.09.1992 та з 02.01.1993 по 28.01.1994 і здійснивши перерахунок розміру пенсії з урахуванням цих періодів. Такий спосіб захисту відповідає змісту та суті порушеного права позивача і забезпечує ефективний захист його прав та інтересів від порушень з боку відповідача.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача провести відповідну виплату з моменту звернення позивача 09.07.2026 суд зазначає, що згідно з ч.4 ст.45 Закону №1058-IV перерахунок призначеної пенсії у разі виникнення права на підвищення пенсії провадиться з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа. Наведений строк підлягає застосуванню відповідачем за наслідками повторного розгляду заяви позивача та прийняття відповідного рішення. Оскільки рішення про перерахунок розміру пенсії відповідачем не приймалося, а новий розмір пенсійної виплати не визначався, окреме зобов`язання суду щодо дати проведення виплати є передчасним, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до положень ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіряючи оскаржувану бездіяльність відповідача на предмет відповідності критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, суд встановив, що в частині неврахування при обчисленні розміру пенсії позивача періодів роботи з 25.08.1991 по 03.09.1992 та з 02.01.1993 по 28.01.1994 відповідач діяв необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення відповідних дій, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду. Натомість у частині незастосування варіанта визначення заробітної плати (доходу) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року порушень наведених критеріїв судом не встановлено.
З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому позов слід задовольнити частково.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі; при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Таким чином, з урахуванням задоволення судом вимоги немайнового характеру, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Керуючись ст.2, ст.8-10, ст.14, ст.72-77, ст.90, ст.139, ст.241-246, ст.250, ст.255, ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо неврахування при обчисленні розміру пенсії ОСОБА_1 періодів роботи з 25.08.1991 по 03.09.1992 та з 02.01.1993 по 27.01.1994 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23.11.1983.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (ЄДРПОУ 13814885) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) від 09.07.2026 про перерахунок розміру пенсії, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 25.08.1991 по 03.09.1992 та з 02.01.1993 по 28.01.1994, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (ЄДРПОУ 13814885) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.